IV: Э.. Вот вся система надзирателей она состояла из СС-овцев, из капо, еще какие-то были, да? Группа они какая-то, у них иерархия существовала там.
PW: Ну, я я я я не поняв, як це? Надзиратели?
IV: Надзиратели, те кто СС-овцы, те мм.. фашисты, которые за Вами следили, контролировали всё.
PW: Ну..
IV: Отличались друг от друга чем-то или они все были одинаковые?
PW: Нет таких. Оні всі були одинакові. Нас ніхто не преследував, ніхто шо це, як то каже, а, за ним треба слідити, бо він...
Це в нас, в Союзі: "А,каже, це був проти сов'єтської власті. То якщось кто говорить щось проти сов'єтської власті, то це значить зрадник.
Він же ж свою державу губить. " А тут у нас нема кого було осуждати. Чи я комуніст, чи не комуніст, - нам "арбайтен" треба було,
а німцям байдуже, чи ти комуніст, чи ти не комуніст. Вони на це не дивилися.
IV: А они..
PW: Бачите, в нас не було якогось напряженія, щоб це ми враждували один на другого. Не було цього. Ми всі жили дружним сімейним таким.
Робили - мусіли заставляли, їсти - їли, спати - спимо.
IV: А СС-солдаты? И капо?
PW: А це ка.. капо, та це ж вони ... це ж циммердинст цей капо та це він за пагорбки, як то відповідае за це, щоб пайки хліба були наложені, нарізані,
правильно там накладений цей маргарин чи мармелад ложечку там на кажду пайку. Ну оце так вони своє робили і дивилися за порядком,
щоб поли були помиті, ну, так як як воно годиться в народі щоб. Чистота, кажуть, залог здоров'я. Де нема чистоти, там нема здоров'я.. здоров'я.
IV: То есть они следили за порядком.
PW: Порядком. Да. І шоб хліб був наложений. Їм треба піти було на склад, получити цей хліб, привезти, це все порізати.
Ми коло камня робимо, а їм жеж хліб треба це вже роз.. розважити, щоб я прийшов з ?. Тепер ще таке було було в нас, шо Вам скажу, то що вспомнив.
От було, це тількі це вжеж не винен там німець чи там поліція якась, чи німецька власть, але це вже самі такі були. От приходимо. Той їсти хоче, бігом хліб получити.
А хліб получити - піджачок і отуто номер {показуе на груди}. В мене був 1281. Повертаюся, цей шо за столом хліб це пайки лежать і він
бумажка там, номера вісять і він одмічає, що ага, я свій хліб получив. Все. І пішов. Але є такий, що він прийшов з роботи та й цього піджачка зняв
та й повішав у шкафчику на крючок, а сам пішов умиватися. Або, вибачте, в туалет. А другий прийшов такий та й за цей піджачок його та й прийшов, показує.
Цей жеж, шо видає цей хліб номер видав йому хліб. Той прийшов, повішав цей піджачок. А той умивається. Так. Повішав і всьо.
З'їв цей собі хліб свою пайку та й пішов ще й свою получив по своєму піджачку. А той умився уже, причесався там - шо там причісуватися,
тай за цей пиджачок та й приходе по хліб получити. А цей дивиться, що вже одмічено. Ти ж уже взяв. А він каже: "Нет." Він його.
IV: И наказывали?
PW: Плеткой. Наказує. А він плаче, шо "я не..". Но але це благодаря німцям і я їх хвалю за це, що у Вас злодіям нема пощади, і його наказали,
що він більше десятому закаже, щоб не брав чужого хліба. Це чужу жизнь ти забираєш. Кусочок хліба - це життя каждого. І оце такі ще були случаї.
Но вони не довго.
Коли маленький якійсь празник у німців і от нам давали ще около цього хліба пайки там місячну редьку чи місячну - трьохмісячну. Така біла, гірка. Так.
І привозять це і дають ще до цього хліба. Ну, нехай хоть що небудь якби в желудку там щось було. Ну, як здорова редька, то пополам, а як маленька - то цілу давали.
І от ці циммердинстві роздавали цей цю редьку роздавали і там ще щось у цьому кіблі осталося собі.
І вони там в умивальнику за дверима поставили цей кібль з цією редькою і полягали спати. Усі сплять, а один встал ранесенько тихесенько ноч'ю. Пішов.
А знаєте, як це красть? - Руки трясуться. Піднімає цього кібля кришку, а ця кришка на дузі таку, що це треба підняти та звернути на бік аж потом вже доставати.
А як він піднімав, а руки трусяться, бо цей ж краде ноч'ю тихо і ця кришка вискочила з рук. Як вискочила з рук, наробила крику.
Шум! Ці циммердинці схватилися, а він редьку краде! Ага! Гут! А умивальники ці раковини знаєте, були такі з боку обширні десь по метрів п'ять, наверное.
Бо це ж нас багато, с того боку і з того теж умиватись треба. А вода така горна. Як відкрити кран, то я не можу руку вдержати щоб.., бо збиває напор води.
Така в мене сила, що я не вдержу, щоб руку вдержати, якщо кран відкритий до отказа. І от вони відкручують ці циммердинці ці крани,
ложать цього, що редьку крал голенького і включили всі на його рост ці крани і ця вода, і вони його вертають. І кажуть: "Гут вашен! Гут! Гут!"
І помили його і не знаю, чи до ревіра довели і помер? Уже він більше не буде красти і той, що бачив або чув, шо це було таке, то й сам уже не буде робити цього.
Оце хорошо ця ідея, що це наказувати за те, щоб не було крадіжки.
IV: А кто наказывал? Циммердинсты или как?
PW: Циммердинсти ці. Циммердинсти.
MA: {Rücksprache mit IV}
IV: Павел Семенович! Вы провели примерно три года здесь.
PW: Да!
IV: Во Флоссенбюрге.
IV: То есть..
PW: Ну там без кількох днів або неделькі.
IV: Да.
PW: А то три года..
IV: Молодым человеком..
PW: Три года. Да! Три года молодой моей юношеской жизни.
IV: Да.
IV: То есть Вы болели много и вся эта работа, все эти издевательства...
PW: Я хочу сказати, що я я дуже багато лежав. Я почті одну зиму лежав у туберполаті.
IV: А что было самым таким вот ужасным за эти три года? Самым страшным?
PW : Ну як страшним? Ну, саме нас страшил голод, тяжка робота. Камень, знаєте, це таке діло, що не ручкою писати, чи не столяром ті що це хоть тащать там,
чи машинкою. Сруб поклав доскою і она йому стружить. А це камень. То його ворочати - він сам не ворочається.
А тепер як я попав - температура - попав у туберкульозну палату, то хорошо. Я хочу ж Вам ще сказати, що за мене батько молився з мамою Богу.
І мені Бог дав здоров'є таке, що в мене температура ця десь тиждень попалила і я видужав. І шо? Капо у цій палаті туберкульозній каже:
Так, хто хоче лишню пайку хліба з'їстиі і миску цієї баланди з'їсти, то вставайте, поли помийте, цього туберкульозного покойника, що у
померли їх чи п'ять чи шість за за ніч - їх треба.. Ці прийшли з носилками забрали трупи. Так? Але це ж ліжко його ж треба за.. застелити пока поступлять нові.
Щоб порядочок був. Тепер зима. Груби такі були як бочки з трубів таких. І це ми палили різ'ю - опілками.
Це знімаем кришку, трубку і ставим такий дерев'яний стрижень і тут, де топка тако горизонтально і набиваємо тирси цієї, різі дерев'яній.
І це набили, накрили всьо повитягували цього стрижня, що стоїть. Цей, що сюди, потом накрили кришку на цю бочку. Накрили цю трубу, яка виходить,
що дим має іти на двір і звідси сірничком підпалив. І ця тирса горить, горить, горить, горить. Розгорається до того, що в цій палаті вже спати не можна - така жара.
А це зима. Але це ж треба комусь робити. А це ж робив я і ще пару хлопців, таких, які чуть-чуть ще рухались. Ну, я получаю пайку за це.
Але потом я вже і цієї пайкі не хотів, знаетє? Тяжко же і це вже робити було. Але мусів, бо треба ж щось на ці зуби кидати.
І отак я цілу зиму одну пережив. Розвесняється, прийшов арцт по-німецькі, доктор оберштурманфюрер і дивиться на мене, що карточка в ногах у ліжка,
чи коло кроваті. Баче, що у мене вже хрестиків цих нема. Було два, чи було три, а тепер один. Дивиться так, що я на морді нічого та й каже
до цього лікаря, що такий самий заключоний в лагері, що пляшечку чисту і щоб я дал мокроту на аналізи. Зробили ці аналізи.
Павло Вознюк вроде живий, уже нема хрестиків - арбайтен! І я поробив знову на цьому кар'єрі, приходить осінь і я ой. {посторонний звук, что-то задел рукой}
І я знову каліка. Температура і я немаю сил. Приїжжаю чи прихожу на цю, ревір цей, мене обследували - температура.
Цей вже, каже, тут де він лежав, лежі знов туди. І я знов якійсь місяць полежав. Чуть підчиняв і на роботу. І так я ж кажу чи це ж мені бог дав життя,
чи це може батько молився? Не знаю як я вижив. {посміхається зі сльозами}
IV: (???)
PW: Но хвалитись я не маю права. За своє життя.
MA: Wenn der Körper den ganzen Tag kämpft zu überleben, wie geht es deiner Seele? Damals, wie ging es seiner Seele? Das alles zu sehen...
IV: Когда Вы болели, тяжело так были больны - туберкулёз и всё это. И истощение, и изнеможение, а в душе что у Вас происходило?
Как Вы всё это переживали душевно?
PW: {откашлявся}
Ну як переживав? Конешно я переживав. Послухайте молодость. І у мене ж було вдома дівчинка. І я я ж її покинув. Хочеться чи ні побвчитись?
А молодость де? У Флоссенбюрге. А прийшов - освободився. КГБ провірило. Я .. тут же не йшли до дому. З концлагеря я не пішов зразу до дому поїхав.
А нас тут провірили. Медицина. Наша уже. Армії нашей советской бившей. Шо КГБ це провірило і ноччю нас визивали сонних, всякими способами,
Щоб мол я десь неправду скажу. Що ж я буду правду чи неправду, як я ж в концлагері був від "А" до "Б". Бо були такі хлопці, які десь попадалися, що він десь був.
Може у немців служив, чи може поліцаєм якийсь був у нас на Україні, а потом прийшов сюди та й мене питає: А ти був в концлагері? В якому? Я - в такому.
То як ти там. Я йому розказую. То він же обернеться від мене і хочте вірте, він уже забув все, де це, що це таке за Флоссенбюрг.
А як я прожив три годи, то цей Флоссенбюрг, я геть буду там на тому світі його не забуду.
І от його ж забрали цього. Бо він же ж забувся і як його казали. І КГБ баче, що ти вже ж пробрехався. Ти ж не був в Флоссенбюрге.
А ти ж як таке поліцаєм десь був. З дому характеристику брали. От я був в концлагері, освободися. Ага. Звідси дали до дому.
Що цей Павло вдома? Він був поліцаєм чи не був? Ні, не був. Павло був такий самий, як всі люди. Я ж окончив школу, сім класів. І на тобі. Забрали в Німеччину.
І всьо. І я значить освобождаюся вже від цього контроля КГБістського як ще НКВД називалося
і поступаю тут же в Австрії у маленьке містечко таке було Шремс недалеко Чехословаччини це.
І ми в цьому Шремсі, нас забирають в Армію і я відслужив год у Австрії і потом на другий год перекинули нас у Венгрію город Шопрон. І був я в Шопроні год.
І указ. А.. уже до дому. Відслужився. Всьо.
MA: (???)
IV: Ну, напоследок может быть коротко о том, как произошло освобождение? Где это происходило, где Вы находились в это время?
PW: Де? З концлагера?
IV: Да.
PW: Це було 20-го квітня 45-го року. Воно началось ще наверноє може 19-го, бо в нас ще тут у цьому Флоссенбюргу, в конлагері оказались євреї.
Але які вони більшість щось тако ну поляки, чехі, тако ми ж то не понімали русь... то німецького язика, але кажуть це венгерські євреї.
І ціх євреїв в самий перед начинали евакуіровати. Бо вони ж бідні чуствовали це. То вони під нари залазили. Ну шо ж ти ховаешся? Не ховайся! Це ж не голка.
Голку і то можна найти. Также. А це ж чоловік. Виштовкали їх. Вивели їх в самий перед, ще даже, кажеться, п'яти ранку не було як їх відправили.
Потом через якийсь період времені там час пройшов чи другий, другу колону рихтують відправити. І так 20-го квітня, тобто апреля {посміхається}.
чи Ви понимаете і по-українські?
20-го квітня в чотири часа чи може більше чи може не хватало пару хвилин до до чотири години Павло в колоні в сумі чотири з половиною тисячі
з концлагера Флоссенбюрг виходим і повертаєм не сюди до низу, а якось туди десь налево туди.
Нас повели там і ліс такий - дуже велика частина ліса була зрізана. І нас там оставили на ніч. Але під'їхали якійсь начальники із цього СС-овців чи ну
охорони цієї німецькій, як побачили, коли заключоних у лісі оставили. Тож як смеркнеться, то вони ж як скакнуть у ліс, у ліса та й з цієї площі ..
І нас збирають і виводять аж десь кудись далеко за за цей ліс і переходять до така на низу дуже низовина по коліно чуть не води тако
і на цьому березі такі оці муравейніки понамо.. намощували такі, знаєте, горобкі такі. І ми...Ноги же ж болять стояти у цій воді - ще ж вода холодна.
Це ж квітень місяць це 20-те. То й хочеться ж присісти, так сядеш на цій муравейник, а він же ж мокрий, ти взяв та і розсунувся. Та й так: ні стояти, ні сидіти.
Але ж ми до ранку досиділи, а їсти ж нам ніхто не давав. Пішло це начальство, яке нас конвоіровало, так недалеко село на горбочку і шо то там він поговорив
і ці немці підводами, не знаю, чи там було десять підвід чи більше, вивозять і буряк кормовий, картоплю і ми йшли у вісім рядів.
І ці ряди розширяються і ці немці нам без зідержки, так, як ми ідем, так і проходим і кому там підпало у цьому ряду ідти, шо буряк дають, то буряк.
А мені попалось, що картопля. Чотири дали мені - дві більших, дві меньших. То, знаєте, це ще від шлунка зависіть. Хлопці мої тако, знаєте, об полу та
полуобтерли цю бараболю, там десь земля - храп-храп - та і з'їли. А я цю одну бараболю як кусив, та це в мене сік як замолоїло та й мені стало дуже дурно.
Та й мене попід руки товарищі вели. І довели до одного такого містечка - то там нас мали розстрілювати. І привал зробили.
І такого дощу ж небуло, а тільки така, знаєте, морось. Це одеяло, яке ми взяли з собою, щоб що вкривалися - воно ж таке, знаєте, вибродене,
що ним рибу уже можна ловити. І ми накрилися, але ж воно вже намокло якщо цієї моросі, сідає. І наломали хлопці, які сильніші були, цього на дереві прутики,
які вже сухі, розпалили багаття. А я вже ж не можу. Сидю. І кругом цього багаття тако повертаюся, а з цього одеяла така пара іде, так як я вродє це я маю
горю чи що таке - пара іде. Ці хлопці наломали цього, значить, палять, я гріюся. Але сидить СС-овец і так, знаєте, десь видно дощь був і так
на окраїні цього ліса над дорогою стоять калюжі ці такі від дощу. І німець їв консерву та й викинув цю коробочку.
А я до цих товарищів кажу: "Хлопці! Біжить, забирить цю коробочку та й набирить цієї водички." Та й я вкладу цю барабольку, що вона хоч не звариться,
але хоч сирої щоб цей крахмал, знаєте, другому на желудок байдуже, а мені замлоїло і я не можу. Вони правда нагріли мені цієї водички, набрали.
Ця бараболька, як то кажуть, трошечки не зварилася, а розпарилась.
"Ну, шо ж, - кажу,- хлопчики. Ви свою пайку то з'їли, а я мусю з Вами ще поділитися."
Та дві меньші дав тому, і дав тому, бо це ж вони ж баночку цю ішли в німця просили і дрова ломали. А дві сам з'їв. Та й на цьому кінець. Та йдем дальше.
IV: Это было перед освобождением?
PW: Да, да, да! І от ідем і нема щось з'їсти. І ці немці, я ж Вам казав, що пішли у село, договорилися і вивели цю бараболю і це нам давали.
То так деякі ці немки, хлопчики особенно там молодіж кидалися каменьцями на нас, а другі кидали люди кусочками хліба, о.. Хто шо мав. Яка у кого душа була.
Божа чи сатаниньська. То німці, які нас конвоіровали, стали дуже на це цивільне населення кричати, сваритися. Бо цей хліб литить, а ми ж кусочок, а ми ж ловим.
Я ловлю. Того.. Той зловив, а я впав. По мені ще стають, бо там же не дивляться, що ти впав. Чи на голові, чи на шо стали, та ще не одного вже й трупа зробили.
То вони стали на німців цих цивільних сваритися, щоб не кидали цю бараболю і так ми оце.. мали нас перестріляти, як я уже Вам розказував.
Поїли цієї барабольки і тут американці стали стріляти, і ці СС-овци стали тікати, і ми вільні стали.
І тоді вже ми стали, значить, американці нам давати їсти і вже ці немці цивільні і молочка там і ну і.. як то кажуть, в кого яка була совість.
{вздихає}
Оце я Вам все чистосердечно розказую.
MA: (???)
IV: Мы Вам очень благодарны!