MA: Heute ist Samstag der 21. Juli 2012. Im Auftrag der KZ-Gedenkstätte Flossenbürg führen wir jetzt ein Interview mit Avraham Fabischewitsch, der heute in Israel lebt.
Mein Name ist Michael Aue von der Medienwerkstatt Franken.
.מראיין: אני אשאל ואתה עונה לי. לא למצלמה. מה שאני אשאל תענה לי, לא למצלמה, אלי תסתכל
.א.פ.: כן. אלייך
.מראיין: כן, אנחנו מדברים
.א.פ.: אתה צריך לדבר קצת יותר בקול רם
.מרואיין: אז אני אדבר חזק, בסדר
MA: Ok, now in the beginning please ask him, just to tell his name, when he was born, where he was born and maybe a bit about the family and the beginning of his story.
Not just to start with the holocaust thing, just.
.מראיין: אוקיי. מה השם שלך, מתי נולדת, וכמה מילים על המשפחה, איך הכל התחיל
?א.פ.: בסדר. אני יכול, אז נדבר ב, בעברית, כן
.אז שמי אברהם פאבישביץ'. נולדתי על יד ורשה, קוראים לזה פרושקוב. כמו שגרמנים נכנסו, לקחו אותנו לגטו ורשה
?מראיין: באיזו שנה נולדת
.א.פ.: נולדתי ב-1926
?מראיין: איזה תאריך
.א.פ.: בראשון לשמיני 1926. בסדר? אז כמו שהגרמנים נכנסו, לקחו אותנו מפרושקוב לגטו ורשה
.את האבא, אנחנו משפחה של שבע נפשות היינו: אבא, אמא, אח היה לי, ושלוש בנות, אחיות. אני הייתי לא הכי קטן
.אחרי הייתה עוד ילדה, אחות הכי קטנה, שהיא הייתה אולי בת 6. אני הייתי, אני חושב, אה, אולי שם בן, בן 11, מפני שעוד לא היה לי בר מצווה
.אז לקחו אותנו, אז כן, לקחו את האבא לעבודה לפני שהלכנו לגטו ורשה. את האבא ואת אח שלי לעבודה. אח שלי יותר גדול ממני. ואני ואמא ואחותי הקטנה ו..., לקחו אותנו לגטו ורשה
.הייתה לי עוד שתי אחיות, אז אחת ברחה, ברחה לפרטיזנים, ואחת, היא כאילו הייתה הולכת לעזור לעבודה לאבא
?קראו לה, אפשר להגיד שמות
.מראיין: כן, כן
.א.פ.: אז זה... לאבא קראו מאיר. לאמא קראו מלכה. לאחותי הגדולה קראו לה אנג'ה. אחריה בא אח שלי, קראו לו פליקס
.אחרי פליקס הייתה לי אחות שקראו לה אג'יה. ואחרי זה אני אברהם. אחרי הייתה לה עוד ילדה, אחות קטנה, אולי הייתה בת 5 או 6, קראו לה פולה
.כולם התפזרו. הגרמנים פיזרו אותם, לקחו אותם. נשארתי בבית רק אני, אמא ואחותי הקטנה פולה
.הגרמנים לקחו אותנו ויצאנו לגטו ורשה. לקחנו איתנו מה שאמא, כל אחד נתנה, בשביל לסחוב על הגב
אני זוכר נתנה לי מ, מע, מצעים, בשביל להתכסות. שמיכה, על ה... נתנה לי.
.אבל כשבאנו לרכבת בשביל לעלות, לנסוע לגטו ורשה, הגרמנים לקחו אותי מאמא. ואז כבר הייתי לבד
?מראיין: באיזה שנה זה היה
.א.פ.: אני, אני חושב זה היה בשנת 41. כמו שסג, לפני שסגרו את הגטו ורשה. עוד לא סגרו אותו
.שהגענו לגטו, שלא יודע, לא זוכר, נפגשנו עם אמא
.אמא חיפשה אותי, מצאה אותי. קיבלנו איזה דירה של איזה משפחה, היה לנו, מצאנו. וגרנו ברחוב, אני זוכר את הרחוב, קראו ל (???), זה אני זוכר
.שמה גרנו וכמה, היה לנו כמה דברים שכל אחד סחב איתנו. התחלנו למכור ולקנות אוכל. עד שזה נגמר. לא היה כבר מה לאכול
.נשארתי אני, אחותי הקטנה אג'יה ואמא. חיפשנו פרנסה. אז היא, אז אמא אז סידרה לי מגש. על המגש הייתה שמה
.מראיין: גפרורים? תעצור. תשתה. תעצור. תשתה משהו
.אם זה קטע שקשה לך לדבר תלך לשלב הבא
?א.פ.: מה
.מראיין: אם זה קטע שקשה לך לדבר עליו, בוא נלך לשלב הבא
.א.פ.: לא, אני רוצה. אני יכול לדבר על זה
.מראיין: אוקיי
.א.פ.: אני יכול לדבר על זה. נתנה לי מגש כזה ועל המגש היו שמים סיגריות, סוכריות, ואחותי הקטנה הייתה על ידי, הייתה עושה קצת, היא החזיקה אותי במכנסים
.והייתי שר, שיקנו סיגריות יבשות, לא רטובות. לא רטובות מהגשם. את המנגינה אני עוד זוכר
(מדקלם את השיר}
.מה, עם זה אני התחלתי. היו פושעים, כל אחד, הילדים שגנבו ממני. הם סחבו לי את הכל
.נשארתי בלי כלום, עוד קיבלתי מכות, ובזה נגמר ה, המסחר שלי, שהייתי צריך להביא פרנסה הביתה
.אז נשארנו שלותשנו – אמא, אחותי הקטנה ואני, ואוכל לא היה. לא היה מה לאכול
.מכרנו את הכל מה שהיה. אני הייתי אולי 12 כבר
.התחלתי לברוח מהגטו לחפש אוכל
.איך ברחתי מגטו ורשה, אז רכבת אחת הייתה הרכבת שעם הפולנים היו צריכים לעבור את הגטו
.לעבור, אז בזמן שהרכבת חשמלית הייתה נכנסה, אחת יוצאת, אז בין זה היינו בורחים
.אני אומר אנחנו בורחים במספר רבים, מפני שלא הייתי לבד, היו עוד
.הגרמנים היו יורים, אבל על זה לא היינו מסתכלים. היינו בורחים. ככה הייתי הולך בין הנוצרים ומבקש אוכל
היו כאלו שזרקו לי אמ, אה, גזר או תפוח אה, תפוח אדמה או לחם.
.לפעמים, אני זוכר עד היום הזה חתיכת עוגה. אבל היו גם כאלו ששפ, ששפכו עלי את הסיר, לילה, ששפכו עלי
.אני, בחזרה היה אותו סיפור
.הייתי צריך להחביא את זה כאן, על הבטן, ושוב פעם לברוח בין הרכבות, והבאתי את זה הביתה
.וזה, זה, זה היה אוכל. אמא הייתה תמיד שואלת אותי מאיפה אתה מביא את זה
.אז אני תמיד הייתי אומר שפה מצאתי, שמה מצאתי, תמיד היה לי איזה תירוץ
."אז, שקרה שלאמא נודע שאני בורח, שאני בורח, והיא ידעה שיורים משמה, אז היא אמרה "אתה, אנחנו נמות, אבל אתה לא תברח יותר
.אני זוכר שזה ב, בגטו, על ה, על החומה, אז הגטו כבר היה סגור, היה בעצם סינגוגה, קוראים לו טומצקה, הסינגוגה
.שמה אפשר היה לשחד את השוטר פולני ואת השוטר יהודי והיה איזה חור, בור, הייתי, משם אפשר היה לצאת
.אז אמא אמרה אם ככה אתה, מוכרחים לאכול משהו, ואתה רוצה להסתכן, אז לפחות שאני אהיה בטוחה, עם לב שקט
מראיין: שתה עוד משהו אבא, זה
."א.פ.: אז היא אמרה "שאני אהיה יותר שקטה, יותר בטוחה. קח, יש לי עשרה זלוטיס
.היא נתנה לי את העשרה זלוטיס
."היא אמרה "ככה, עכשיו אני אהיה יותר בטוח. אתה תיתן שוחד לשוטר פולני או ליהודי ויעבירו אותך דרך החומה
.וככה היה באמת, עברתי
.ועברתי, ונסעתי ופרושקוב, איפה שנולדתי, ושמה ברכבת חשמלית הייתה פרושקוב והייתה וורשה
.זה היה רק קרוב מאוד, רבע שעה נסיעה עם הרכבת חשמלית
.אז ככה אני נסעתי עם הרכבת הזאתי
.על הרכבת עלו גרמנים והם ביקשו ממני תעודות
.על התעודה היה כתוב פאבישביץ' אדם. זה בסדר, אבל שאלו אותי איפה אני גר, ואני ברוב טיפשותי, רוב לא יודע מה, אמרתי את האמת
.כנראה לא ידעתי לשקר. אמרתי שאני גר (???) אז הוא תכף אמר (???) זה, זה הגטו
.ככה לקחו אותי מהרכבת והכניסו אותי ל, למשטרה. הגרמנים, שמה היה גסטפו. היה בחצר
.לא, עוד עלו למעלה, לקחו, אני זוכר, עליתי על מדרגות, למעלה הביאו אותי
.ניסיתי לברוח. אבל לא יודע למה שלא ירו בי, אבל תפסו אותי והכניסו אותי ל... של כ, של כלב, בית של כלב
.שמה החזיקו אותי. החזיקו אותי לא יודע כמה זמן
.אבל מאותו רגע כבר את האמא, את המשפחה כבר לא ראיתי יותר
.משמה לקחו אותי לבית סוהר, קראו לזה (???), שמה היו עוד הרבה ילדים
.אז אה, היינו 150 ילדים. את המבוגרים, הייתה חומה, והיינו יורים בהם. אותנו לא ירו
.איזה יום אחד, יום אחד באו, אמרה, הוציאו אותנו, הביאו אותנו לאומשלגפלץ
.באומשלגפלץ הכניסו אותנו לרכבת. באומשלגפלץ היה נורא, אס-אס מנים עם כלבים נשכו, צעקו, מכות
.ואותנו, היה לנו בערך 1,700 יהודי ורשה, הכניסו לרכבת
.ובקיצור, אני, התחילו, התחלנו לנסוע, ולא ידענו לאן. אבל נסענו
.וככה נסענו, לא יודע כמה זמן. אני מעריך יותר מ10 ימים, ש... והגענו לביילורוסיה, בלרוסיה קראו לזה
.ושם הכניסו אותנו, הורידו אותנו, ושמה גסטאפו מיוחד, בגדים מיוחדים, אכזרים מאוד, אכזרים מאוד
.שכל... הם, אם לא יכולתי לקפוץ מהר מהקרון אז כבר הייתי מקבל עם ה (???) שלו. או שהיה לו שוטים מיוחדים, השוטים האלו היו משאירים תכף פצע
.ככה הכניסו אותו לאורוות, שהזבל של הסוסים של הרוסים, זה סימן היה כנראה שהרוסים רק עזבו
.שהזבל עוד היה, עוד היה חם, ושמה הכניסו אותנו. הרבה זמן לא ישבנו, וכך, אז אולי חצי שעה הוצאיו אותנו, עשו אפל
.אפל זה נקרא מסדר, זה מסדר, ושאלו אותי, שאלו אותנו מי רוצה בחזרה לנסוע לריכטונג היימאט
.ריכטונג היימאט זאת אומרת כיוון הביתה, מי רוצה לנסוע
.לא יודע, אני עוד היה לי חבר שוטלנד
.אמרנו אברהם, בוא, אנחנו נשאר, אנחנו לא נוסעים הבייתה בחזרה, לריכטונג היימאט. הציעו לנו לקלף תפוחי אדמה
.מי שישאר יקלף תפוחי אדמה. מי שלא רוצה יסע הבייתה. וככה היה
.אותנו, מי שלא רצה לנסוע, הכניסו אותנו בחזרה. שמענו איך שסוגרים את הדלתות, ואותם לקחו
.ואחרי חצי שעה שמענו את היריות ואחר כך קיבלנו את הבגדים שלהם
.וככה הייתי בב(???) עבדתי שמה ובבאולייטונג. באולייטונג זה נקרא, בבניה
.איזה, כמה זמן לא יודע, אבל היינו טרנספורט אחד של 1,700 יהודי ורשה
.אחר כך בא עוד אחד, עוד טרספורט אחד כזה
.בקיצור, נשארו 41. אוכל היינו מקבלים 14 איש כיכר לחם ומרק של אה, של סלק, מרק סלק
.וכמה זמן היינו שמה גם לא זוכר
אבל יום אחד היינו בטוחים שיחסלו אותנו. נשארו מאיזה 3,100, קרוב ל-4,000 יהודי ורשה, נשארו .41
.לעבודה לא לקחו אותנו, רק היינו בתוך, בתוך המחנה, אבל אותי לקחו בשלב לחמם את המים במטבח
.לאס-אס מן, קראו לזה אדולף אייכ, אדולף קראו לו. הוא ידע יידיש, ידע גרמנית וידע פולנית
...היה כזה סדיסט. הוא לקח כלב ונתן לי שאני אבשל אותו, ואחר כך הוא
.בקיצור זה, ג'סטה, הוא לקח כיכר לחם וזרק לתוך הסיר הזה. וזה אכלנו
.וככה חיינו לא יודע כמה זמן, ועוד היה טוב
.כל אלה שהלכו לנקות שירותים היו מביאים עצמות מה, מהמטבח של האס-אס מנים, היינו מב... וזה דווקא אני הייתי עושה
.הייתי מבשל ומוריד מלמעלה את השומן, וזה היינו חיים
.עד שיום בהיר אחד, לא יודע איך, וזה בא, באו לקחו אותנו והביאו אותנו למינסק
.בלי שום דבר, בלי להגיד מילה, בלי שום דבר
.אבל מה שכן אמרו הגרמנים שאין יותר יהודים, שהם חוזרים עכשיו מהמרד גטו ורשה היו
."האס-אס מנים סיפרו, זה בשביל לשמח אותנו. אז הם אמרו ש"דעו לכם, זה אתם רק. אין יותר יהודים. אנחנו חיסלנו את כל היהודים בגטו ורשה
.וזה, זה, זה ידענו. זה חיינו
.עד שיום אחד לקחו אותנו ל, למשאיות, והביאו אותנו למינסק
.הגענו למינסק, ראינו הרבה יהודים, ושמה פגשתי את החבר שלי, שקוראים לו צבי פלדמן
.הנה קובי יושב פה, זה הבן שלו. ואז הכרתי את צבי פלדמן והיינו יחד
.במינסק זה היה אנשים שבאו ישר, לקחו אותם הגרמנים ישר מהבתים, מהבתים, ואנחנו באנו בתור האנשים פראים, שעברנו כבר את הגיהנום
.היינו גונבים את (???) מזה היינו חיים
.היינו מסתתרים אחרי, אחרי ה, אחרי הבתים, היו מגרשים אותנו, שאנחנו נדביק להם עם כינים
.בגדים שלנו היה לבנים, חאקי, עם צלב על ה, על הגב, ופה גם אדום, אדום צבוע
.ככה, זה הבגדים היה. זה ככה, היינו הרבה, כמה זמן, לא זוכר כמה שהיינו במינסק
.ממינסק לקחו אותנו, הכניסו אותי, את כולנו. היו שמה יהודים גם, יהודים מגרמניה ויהודי רוסיה, ואנחנו הקומץ מפולניה, מורשה
.הכניסו אותנו לרכבות ונסענו
.אבל אני כבר היה לי ניסיון לנסוע ברכבת סגורה, בשביל קצת אוויר שיהיה, אחרת היו מתים
.הכניסו, לא ספרו, רק הכניסו כמה שנכנס. דחפו את זה עד שהדלת יכלה להיסגר
.אני תפסתי סדק, למטה, אני זוכר, נשכבתי על הרצפה
.הייתי רזה, קטן, והיה לי סדק עם קצת אוויר. ואז כולם היו מקנאים, אלא שהיה להם עוד לחם מהבית ביקשו ממני את ה, את המקום הזה
.אני אמרתי בסדר, אתן לכם את המקום הזה, תנו לי לחם, אז ככה באמת היה
.נסענו כמה זמן, לא זוכר, הביאו אותנו מיידאנק
.במיידאנק היינו שמה, היה נורא, אס-אס מנים עם כלבים. הכלבים נשכו
.אני לא יודע איך הייתי מתחבא שלא לקבל נשיכות מהכלבים. זה היו כלבים משהו מיוחדים
.זאבים זה רק בטלוויזיה רואים, כלבים כאלו, וגרמנים עם השוטים
רק מרביצים, לא מדברים, צועקים. והכלבים
.ועשו, הרבה זמן לא היינו שמה, עשו אפל, שוב פעם מסדר. מסדר עשו. היינו 41 מגטו ורשה, מ (???) היינו יחד
."אבל באפל אז הג, הגרמני הזה אמר "מי שיש לו, יש לו מקצוע שיעמוד מצד הזה. הבלתי מקצועיים שיעמדו מצד הזה
.אני, לא היה לי שום מקצוע, כולל גם צבי פלדמן, זכרונו לברכה. לא היה לנו שום מקצוע, היינו עוד ילדים
.הלכנו, שוב פעם הלכנו בדרך ישרה, לא יודע, אני תמיד הייתי ישר, לא ידעתי אף פעם לשקר
.הלכתי, שלא היה לי שום מקצוע, אז הלכתי בלתי מקצועיים
.ו... ועוד פעם כל הבלתי מקצועיים, הכניסו אותנו בחזרה בתוך הרכבות והתחלנו, לרכבות וסגרו אותנו
.ואת כל אלה שנשארו, הרבה הרבה אלפים נשארו במיידאנק
.יותר לא ראיתי אותם. אותם, את כולם שרפו שם במיידאנק
.אנחנו נסענו, הכניסו אותנו לרכבות. לא היינו הרבה אנשים
.והביאו אותנו ל, לבודזין. ממיידאנק לבודזין, פולניה. בודזין, שמה פגשנו הרבה יהודים
.יהודים. היה אס-אס מן אחד שהוא היה גרוע, היה רוצח
.אז אמרו לנו שהנה יש לכם מזל, באתם היום, אתמול הרוצח הזה עזב
.אז ככה אנחנו נשארו בחיים כל ה-4, ה-41 היינו
.והסתדרנו, עבדנו בבודזין
.שמה, בבודזין לקחו אותנו איזה תקופה לאומשלאגפלא... אומשולונג קראו לזה
.אומשולונג זה נקרא אה, לפני המל..., אה ללמד מישהו מקצוע
.אז זה נקרא, זה בית ספר למקצוע
.אותנו, בארץ איך קוראים לזה? לא חשוב
.והם נתנו לנו ללמוד פצירה לעבוד, עם המסור, וזה היה וולקסדויטשה, הם לימדו אותנו, וולקסדויטשים
.ומשמה, ככה למדנו הרבה זמן, ובא משמה לקחו אותנו למיידץ. במיידץ עשו לי את ה-ק.ל. הזה
.ושמה עבדנו באווירונים ב (???) זה חלק של מטוסים שאיפה תא הטייס יושב
.שמה זה היה מחנה גם כן נורא, שמה היו תולים אנשים על הידיים
.היינו הולכים בבוקר לעבודה, יכולנו לראות שדרה – אנשים תלויים על הידיים. זה היה, זה היה משהו נורא
.ו..., וזה הלכנו לעבודה וככה היינו צריכים אחר כך לחזור
.במיידץ כמה זמן הייתי, לא זוכר. ממיידץ שלחנו אותנו
.מ-41 אנחנו כבר לא נשארו הרבה, אני חושב איזה 7. גם כן תלו אותם שמה
.והיה כזה משטח גדול כזה, ששמה היו תולים אנשים לא רק על היידים, גם זה, תולים
.היה מקרה אחד, תלו בן אדם שלוש פעמים נקרע, ובסוף תלו אותו
."ממיידץ, שעשו את הק.ל. הזה, זה גם כן הוא אומר, "אם לא תחזיק חזק, לא תבכה, לא תצעק, אני אעשה לך יותר בעדינות. תצעק אני אעשה יותר חזק
.אבל זה כאב מאוד, מה זה עשה, עם מחט, מחט, בגסות. דקר לי, דקר את זה, עם טוש. אבל עברתי את זה
.ממיידץ באה פקודה, לא ידענו מתי. אף פעם לא אמרו מחר נעשה את זה או אחר כך נעשה את זה, תוכנית. אף פעם לא ידענו תוכנית
.לקחו אותנו, שלחו אותנו לוייליצ'קה
.וייליצ'יקה היה מחנה של מכרות מלח. לא לקחו אותנו לעבודה, לא עשינו שום דבר, אבל גם אוכל לא נתנו לנו
.לא יודע ממה היינו אוכלים. אחד מהשני היינו אוכלים
.זה אנשים שעבדו בשירותים, לנקות בתי שימוש, לזה היה מקום עבודה הכי טוב
.אלה היו מביאים קצת אוכל. מה שמצאו היו מביאים ובערב היינו מתחלקים ככה
.אנחנו שמתחלקים. אני אומר לך, קבוצה שלנו מ (???) שהיינו מגטו ורשה עוד, החזקנו את עצמו יחד, כל הזמן ביחד
.צביקה, אני זוכר. היינו מבשלים את ה, את העצמות, מה שהביאו
.בוייליצ'קה היינו כמה זמן, לא זוכר. יום אחד שוב פעם בויילי'צקה לקחו את כולנו, הכניסו לרכבות ונסענו לפלוסנבורג
?כמה זמן. לעשות הפסקה
MA: Ok. Yeah.
IV: He told, this is too short. Short story until he got to Floss, where he stopped.
{unintelligible}
MA: Ok, so maybe we take a 30 seconds break, just to drink a little bit and to relax, and…
.מראיין: תעשה קצת הפסקה, תחזור לעצמך
.א.פ.: נסענו לפלוסנבורג. כמה זמן
.מראיין: רגע אבא, כמה דקות. אוקיי, כמה דקות תן להם. אולי הם צריכים להתאושש מזה
?א.פ.: מה
.מראיין: תעזוב דקה... תשאל את השאלה
MA: For the camera it’s better…(???)
.מראיין: כשאתה מדבר תסתכל עלי. עלי תסתכל
?א.פ.: בסדר. שאלת משהו
?מראיין: מה
?א.פ.: שאלת אותי משהו
.מראיין: לא, לא, לא. לא. רגיל, קח כמה שניות
.א.פ.: בסדר
.מראיין: ברגע שאתה יכול להמשיך
...א.פ.: הנה, אה... מוייליצ'קה הכניסו
.מראיין: שניה. אפשר לראות שהם מצלמים
?א.פ.: איך
?מראיין: שניה, אני אראה שזה מצלמים באמת. שניה. אתה רוצה עוד לשתות קצת אבא
.א.פ.: שתיתי, כן
MA: Ok. We can continue. We can…
IV: Yeah? Alright, so…
.מראיין: תמשיך
.א.פ.: אני יכול להמשיך? נסענו, נסענו. הכניסו אותנו לרכבות
.לאן? לא ידענו. וככה נסענו, נסענו הרבה זמן. אבל הייתה זמן שהרכבת בכלל עמדה
.זה היה מצב הכ גרוע. אבל כל זה, תראו, נסענו. אין אוכל, אוכל לא נתנו, לא יודע ממה
.עד היום אם אני שואל את עצמי ממה חייתי? הייתי כבר מוסלמן. הלכתי רק על שתי מקלות. קראו לי גם מוסלמן כבר
.והייתי כבר פונה לדרך גם כן, איפה שכולם שלחו אותם, שהאס-אס קראו להם לחופש
.עמדנו הרבה זמן ב, אה, ברכבת. הרכבת עמדה הרבה זמן. לא ידענו לאן
.רק עכשיו אנחנו יודעים שהם רצו להביא אותנו לדאכאו או ל, או לאושוויץ
.רק עכשיו נודע לנו
.ואחר כך בכל זאת הם, נסענו, הגענו לפלוסנבורג. בפלוסנבורג נעמדנו
.הם פותחים את הדלתות. הראוס, ראוס, ראוס. צעקות, כלבים, אס-אסים, מכות. משהו מהר, מהר, מהר לקפוץ מהרכבות
.הם היו הרבה. אז זה, אני מדבר על אנשים פחות או יותר שהם, שלא, היו הרבה נפלו וירו בהם ונשארו
.והנה אני, כאלו עוד מוסלן, בכל זאת עול קפצתי על הרגלים
.נשארתי, אבל הרבה הרגו טרם בזמן שלא, לא, לא מהר רצו החוצה מהרכבות
.הסתדרנו. שוב פעם עשו אפל. התחלנו ללכת, כמה זמן לא זוכר. בתוך פלוסנבורג. עוד לא ידעתי שזה קוראים לזה פלוסנבורג
.רק כשהגענו, על יד השער, נדמה לי, היה כתוב פלוסנבורג. הגענו לשער
.הכניסו אותנו בפנים
.לא זוכר אם זה, אם הזה עם הכנר ישב על יד הדלת. על יד השער, כן, ניגן, תזמורת הייתה
.ככה נכנסו לתוך, לתוך המחנה. עשו איזה רישום והביאו אותנו ל, אל אה, קראו לזה אנטלאוסונג, אנטלאוסונג, וושרום
.אמרו לנו להתפשט. התפשטנו. עמדנו על יד המי שהיה ספר, שאלו מי שספר
.נתנו לו אה, איזה מכונה, והוא היה מגלח אותנו
.מגלח אותנו, מוריד כל שערה שלא תיפול בחזרה, ופה למעלה באמצע השאיר לנו דילוייזה שטראסה קראו לזה
.דילוייזה שטראסה. זה היה, ז, זה, זה שביל זהב, שביל, שבילים. ככה הסתובבנו ערומים
.בצד אחד באמת עשו לנו ריססו אותנו, צד שני עשו לנו מים
.אבל את האמת להגיד, כמו שהכניסו אותנו אמרנו, אמרו לנו להתפשט, הסתכלנו על התקרה ואמרנו הנה, זה הסוף
.הנה, זה, נותנים לנו את הגז. היו הרבה שהיו, התבטאו, התבטויות
.בשביל מה היינו כל זה צריכים לעבור בשביל פה יחסלו אותנו
.היינו בטוחים שמהתקרה יבוא הגז. אבל, לא יודע, נתנו לנו כמה חתיכות סבון
.אני, כמה שאני זוכר שכתוב על הסבון הזה ראב – ר., ר.ב.א או ה, לא זוכר. ובלועזית
.ונתנו בכל זאת מים. התרחצנו, יצאנו החוצה בלי בגדים. ערומים. על חצץ הסתובבנו
.המגרש הזה, החצר שיצאנו היה חצר של חצץ שהם היו חד, חד כמו סכיני גילוח
.החצץ הזה היה כמו סכין גילוח, ככה דרכנו על זה
.כמה זמן הסתובבנו ערומים, אני לא זוכר כמה ימים. אבל אחרי כמה ימים נתנו לנו שקים של נייר
.השקים נייר, וזה היינו לובשים את זה. אחר כך קיבלנו בגדים, את הפיג'מות אלו
.אחרי זמן מה, וחילקו לנו לעבודה. לא יודע למה, איך ומה אני, אותי לקחו לשטיינברוך
.לעבוד בשטיינברוך, במכרות של אה, של אבנים
.שמה היינו צריכים, זה לא היה שום מטרה מה לעשות עם אבנים, המטרה היה רק לחסל אותנו
.היינו מעבירים את האבנים ממקום למקום, ובדרך האס-אס מן עמד, שם רגל שניפול
.אם אבן אחת קטנה היה על הכתף, היה זורק אותי בחזרה שניקח אבן אחרת, או ששני אנשים היינו עושים, לוקחים אבן גדולה והיינו הולכים
.והכי גרוע הוא עמד באמצע האס-אס מן והוא היה שם רגל, שניפול למטה. אלה שנפלו למטה נפלו, לא ראינו אותם יותר
.אחרי זמן מה, לא יודע, כנראה ראו שאני רשום שאני למדתי אה, שלוסריי, זה קראו לזה שלוסריי מה שלמדתי בבודזין
.לקחו אותי להאלה, אלה, האלה... קונטרולהאלה. שמה עבדתי בביקורת, הניטים של הצלעות של המטוסים
.הקאפו שלי היה עם נקודה אדומה, הוא היה כנראה קומוניסט. הוא לא היה כל כך רע
.הכי גרועים היו אלה שהיו להם משולשים או ירוק או כהה
.זה צבע כחול נדמה לי. אלה היו, הם היו הפטלינגה, הם היו אסירים, אבל הם התנהגו אלי נורא, איום. איום ונורא התנהגו אלינו
.כן. ככה אני עבדתי שמה. אז, כן
משמה לקחו אותי, שהגיל, לפי הגיל שלי, לא יודע, רשמו שמה שאני יליד .28
.לקחו אותי לצריף של ילדים. צריף מספר 19. שמה גם היה אס-אס מן
.הפטלינג, לא היה אס-אס מן, הוא היה הפטלינג, אבל גרמני. היה רע מאוד
.הוא כל ספירה, כל אחד שהיינו נכנסים לצריף, הוא היה עם השוט, היה מרביץ על הראש
.המטרה היה להתגנב, שלא, אי אפשר היה להתגנב, שלא להתחמק ממנה
.אבל לפני שהוא נתן את המכה הזאת היינו מוכרחים לעבור על ידו, מפני שעל ידו עמד האחד שנתן את החתיכת לחם
.את החתיכת לחם היינו מקבלים רק בערב
.עם זה היינו נכנסים בפנים, ואני קיבלתי מקום לישון קומה שניה על הפריצ'ים האלה
.קראו לזה פריצ'ים. זה מיטות עץ. אני בקומה שנייה
.פעם אחת רציתי בכל זאת להרגיש את הטעם, הטעם של הלחם
.לקחתי את הלחם. נכנסתי איתו לתוך סמרטוט, או כובע, היה לי כובע כזה
.את הכובע הכנסתי לקופסא של האוכל. למי שלא היה קופסא לא היה מקבל אוכל
.וזה הייתי שם את ה, את הראש, אמרתי בבוקר אני אקום אני ארגיש את הטעם של הלחם
.אבל לצערי קמתי בבוקר – לחם לא היה. גנבו לי את הלחם. אז ככה כל היום הייתי בלי שום אוכל, רק בצהריים נתנו לנו את ה, שוב פעם את המרק
.פה היה זה מן מרק – חתיכות משולשים
.זה אני לא אגיד שכמו, זה היה דומה לקצת, לגרעינים של, של חמניות, אבל הם היו משולשים
.הם מאוד שרפו, מאוד שרפו, שרטו אותנו. מאוד שרטנו אותנו. מזה חיינו
טוב, אז זה, זה, זה היה בלוק .19
.הגרמני הזה היה רע מאוד
.כמה זמן לא היינו שמה, יום אחד אמרו "יודן ראוס". כל היהודים החוצה ויצאנו החוצה לפני הבלוק 19, שם על ה..., זה היה, האפל עשו
.אז באו עוד הרוסים. היו רוסים, אמרו תנו לנו, לקחו לי את הכובע, לקחו לי גם את המעיל
.אתם כבר לא צריכים שום דבר. הולכים, אתכם, את היהודים, אתכם הולכים להרוג
.וזה, זה, עם זה אנחנו, זה אנחנו אכלנו. זה, זה, זה נשאר אצלנו. שהנה באמת הולכים להרוג אותנו
.כי עובדה שרק את היהודים מוציאים. ככה באמת היה, הם עשו, אצלם היה אצל הגרמנים חמש, חמש שורות אם אני זוכר
.חמש, בכל שורה חמש. וככה היה, הוא היה סופר. אוי ואבוי אם מישהו לא עמד ישר. אוי ואבוי, היה מקבל עם אה, עם השוט
.ככה אה, לקחו את כל היהודים מכל המחנה, לא רק בלוק 19. היו עוד יהודים בבלוקים, בבלוקים אחרים
.אני הייתי בבלוק 19 של, של ילדים. והתחלנו ללכת. כמה זמן – לא זוכר. הכניסו אותנו לרכבות והתחלנו לנסוע. הרבה זמן לא נסענו
.באו מטוסים אמריקאים והפציצו אותנו. הרבה התחילו לברוח, לקפוץ מהרכב, מהרכבת. גם אני קפצתי, אבל אני לא ברחתי
.אני התחבאתי מתחת לקרון. היו הרבה שברחו, אז עמדו הגרמנים, ההפטלינגה, מה שהיה להם את הפונקט אחר, אלה הם היו פושעים
.אלה קיבלו נשק, אבל עד היום הזה אני זוכר היה אחד עם חצי יד, הוא עם הרובה, הוא עמד למעלה, על קרון למעלה וירה
.וירה, הרג הרבה אנשים. ואחר כך התחילו לאסוף אותנו בחזרה
.עלינו על הרכבת והתחלנו ל, לנסוע. הרבה זמן לא. אפילו לא כמה שעות. אולי שעה, אולי שעתיים. לא זוכר. לא הרבה זמן
.הפציצו אותנו עוד פעם ובזה נגמר הרכבת. התחלנו. הם אספו את ה..., מי שעוד היה חי חי
.אספו אותנו, וסידרו אותנו חמש חמש, והתחלנו ללכת. זהו, זה נקרא ה, היה טוייטן-מארש
.הצעדת המוות. הלכנו בלי מטרה, בלי מים, בלי אוכל
.הלכנו מההתחלה יום ולילה, אז באו להפציץ אותנו, אז היינו הולכים, השתדלנו.. הם, הגרמנים, רק בלילה, כי גם הם פחדו
.ביום הכניסו אותנו ליערות, אבל אלה הם.. הגרמנים, אס-אס מנים, זה כבר לא היה אס-אס מנים כל כך
.גרמנים משתי הצדדים שהלכו אחרי, אנחנו באמצע והם היו, הלכנו משני הצדדים
.היו יורים, סתם יורים, ואנחנו כבר לא היינו הולכים. היינו סוחבים אחד השני, סוחבים אחד השני
.אם אני החזקתי אחד, אני לא הייתי יודע אם הוא היה חי או מת. וזה שהחזיק אותי גם כן לא היה בטוח אם אני חי. ככה הלכנו
.לפעמים חשבנו שמרחוק אוטוט... רואים מים. בינתיים הגענו שמה, זה לא היה מים. היינו מלקקים את אה, את העשב, את האדמה, את העצים היינו מלקקים
.לא היה מים
.אני זוכר עיר אחת, לא זוכר, לא יודע איזה עיר. עמדו גויי... עמדו אנשים גרמנים עם אמבטיה, אני זוכר, עם תפוחי אדמה לא מבושלים וחילקו לנו
.אבל שזה, מי שאכל את זה מת. נפל, ועוד, עוד הוסיף לו את הכדור וזה נפל לתוך, לתוך, לתוך התעלות ביוב
.משני הצדדים פה, משני הצדדים יש תעלות, שמה היו זורקים את הגוויות, עם הרגלים היה זורק
.ואם הוא היה עוד יורה, לפעמים הם לא היו יורים, סתם ככה זורקים אותו, אפילו שהיה חי
.כי היה להם כדורים דום דום, קראו לזה. כדורים מיוחדים.עם אה... זה היה עושה פצעים
.זה היה, אני ראיתי דווקא זה פעם אחת, שירה. מה שזה, הכדור הזה היה. כדור דום-דום
.זה מה שאני זוכר, עד היום הזה. ככה הלכנו. אז כמו שאמרתי, ביום היינו ביער, אבל פעם אחרונה הכניסו אותנו לאסם של איזה כפר, ושמה היינו בפנים
.אז היינו, התחבאנו בתוך הקש. בא הגרמני עם הקלשון, היה דוקר אותנו לצאת משמה. וגם כן דקרו ואנשים נשארו שם למות
.אם אה, אם הזכרון שלי נכון, אני בטוח בזה שצבי פלדמן הוא יצא החוצה, עם בן אדם מת הוציאו אותו החוצה
.בסדר. אני דקה בסדר
.אני אומר זה, אני, זה כמה שאני זוכר, שזה היה צבי פלדמן, שהוא הוציא בן אדם מת משם, מהצריף הזה
.זה לא היה צריף, זה אסם איפה ש, איפה שהאיכרים מחזיקים את החיטה, את ה... את החיטה, נכון, ואת הקש בשביל ה, בשביל הבהמות שלהם
.אני מה שאני עשיתי הורדתי את השרוול ומצאתי שמה גרעינים, עד היום הזה אני לא זוכר איזה גרעינים זה, אבל מילאתי, שיהיה לי, שיהיה
.אני יודע... זה, אני מחזיק גם של צביקה, אז הוא בא, הוא יוציא בן אדם, חזר בחזרה. אומר שתדעו לכם, אני חושב שיש, שומעים טנקים למטה
.אנחנו היינו למעלה, והטנקים למטה. והוא אומר שאני חו, שומע, ואני רואה שיש טנקים למטה. לא האמנו לו
.לאט לאט התחלנו לפתוח את הדלת. ראינו שאין אף גרמני על ידינו. אני זה, גרמני אחד היה, גם אני ניסיתי לתת לו בעיטה, אני נפלתי
.היו עוד כאלה שניסו לתת לו בעיטה, נפלו. מה הסוף, לא יודע מה שהם הגרמנים אלו. כל אחד, ראינו באמת את הטנקים
.התחלנו לרדת, לרדת מההר. זה היה כפר, אנשים התפשטו בתוך הכפר, אכלו כל מיני, מה שמצאו
.אוכל שלי הראשון היה קליפות של חזירים. זה אוכל שלי הראשון. אז גם כן התחלנו כבר לרדת כולנו
.איך שיצאו כבר, היו, גם אני זוכר. היו קצינים יהודים שיצאנו מהטנקים. קודם כל הטנקים אמרו לנו לחזור בחזרה
.גירשו אותנו בחזרה והם נסעו הטנקים. השלב השני של הטנקים, יותר מאוחר, כבר ירדו הקצינים והתחילו לטפל בנו
.נתנו לנו, אני זוכר, אטריות חמות בקופסאות וחלב. זה אני זוכר, זה אכלתי
.זה, בזה אני חושב שאני נשארתי בחיים, כי כל אלה שאכלו את השומן, את הבשר, כל זה מה שעשו בכפר, יכולנו לראות את השדה שחור עם, עם גוויות
.כמה זמן ככה הייתה שמחה הזאתי, שמחה, אני לא יודע, לא, אמרתי שמחה, זה לא נכון
.כמה זמן זה ככה, לא יודע מה עשינו. גם לא קפצנו, גם לא שרנו, גם לא צחקנו
.התחילו היהודים. הקצינים התחילו כבר לטפל בנו. לקחו אותנו לכפר, לכפר הזה, כמה שאני זוכר קראו לזה שוואנדורף
.יש כאלה שאומרים שם אחר, אני זוכר שוואנדורף. לקחו אותנו לשוואנדורף, זה לא היה רחוק
.הכניסו אותנו לאיזשהו בית ושמה נתנו לנו להישאר. אני, כמה ימים שהייתי שמה, או אפילו יותר, הייתי ישן על יד הדלת כי פחדתי והייתי בטוח אוטו... באים לקחת אותי בחזרה
.עד שאני לא יודע מה קרה שהתרגלתי שאני חופשי. ככה, זהו היה השחרור שלי. זה אני חושב, זהו. זה השחרור שלי
IV: He told the story of Flossenbürg until the freedom…
.א.פ.: יש הרבה דברים שהשמטתי
?מראיין: אמרתי לו. בפלוסנבורג, הוא שואל, אתה לא חייב לענות. מה לפי דעתך היה הדבר הכי גרוע? מבחינתך? מה הדבר הכי אכזרי שראית שם
.א.פ.: הכי אכזרי? זה הכי אכזרי, אמרתי, שאמרו לנו להתפשט, קיבלנו את הסבון, הסתכלנו בתקרה
.זה היה הכי אכזרי, שגט, שהנה עברנו גטו ורשה, עברו בודזין (???) מיידץ, כך זה עברנו בשביל להגיע לכאן שפה בפלוסנבורג יתנו לנו את הגז, שפה יחסלו אותנו
.זה, אני חושב, זה הכי כואב, הכי מכאיב והכי פוגע
IV: So the most cruel thing for him wasn’t that they killed people (???) The most cruel thing for him (???) from gas, tonight. This is a cruel thing for him.
They also thought why they invested so many efforts in order to survive during the war if the end is so close, and if in a minute they will be in the gas chamber.
Ok, I’ll ask him to continue the freedom.
.מראיין: מה שהוא מבקש זה שתמשיך את הסיפור מהרגע שהשתחררת עד העלייה לישראל
.א.פ.: לא הבנתי מה שאתה אומר
.מראיין: את הסיפור תמשיך. אחרי ששיחררו אותך עכשיו, הוא רוצה לשמוע מה קרה מעכשיו עד שהגעת לישראל
.א.פ.: אה, טוב. בסדר
?מראיין: טוב
?א.פ.: כן. עוד קצת. עוד קצת נחכה
.מראיין: כן
.א.פ.: עוד טיפה
.כמה דברים השמטתי, שכבר לא זכרתי
(???) :מראיין
?א.פ.: אז מהשחרור
.מראיין: בחדר אתה הייתה נמצא, שכבת, בדלת
.א.פ.: כן, כן. בסדר, כן. אז ב, אז אני יכולה להמשיך
.בשוונ.... אה, אמרתי בשוואנדורף, יש כאלו שאומרים שם אחר, אבל אני זוכר שוואנדרוף. כפר, זה צריך להיות, הם אומרים שזה פה 50-60 ק"מ מפה, הלכנו ברגל
.זה היה זה, קראו לזה צעדת המוות. צעדת המוות זה לא אנחנו המצאנו את זה, זה הם הגרמנים אמרו, שזה צעדת המוות, שזה, אנחנו נלך עד הסוף
.זה נקרא עד הסוף, עד שאנחנו, עד שישאר אח, אף אחד לא ישאר מאיתנו. ככה הם אמרו
.אלה ש... הגרמ... שהלכו משני הצדדים. הם לא היו נכנ, חס וחלילה, נכנסים בין השורות. זה הם לא היו מעיזים, כי אנחנו עלולים להדביק להם עם כינים. אז הם הדביקו את זה
.הם אמרו זה צעדת המוות, צעדת המוות. זהו זה. ואנחנו באמת הלכנו קצת
.אז מה, נחזור בחזרה לשוונדורף. אז אה, כמה זמן בשוונדורף לא הייתי, אבל שמה כבר בכפר התחלנו, האמריקאים אירגנו לנו אוכל, גם בגדים, גם יכולנו להתרחץ שמה
.ומשוונדורף, את האמת אגיד
.אמרתי פעם באחד המחנות, לא זוכר איפה, אף פעם לא חשבנו שנשתחרר, שיהיה חיים אחרים
.לא ידענו, לא תיארנו לעצמו חיים אחרים. אבל לא יודע, בכל זאת משהו נכנס, תת הכרתי, שאם אני אשאר יהודי, לא רוצה להיות יהודי
.אבל זה, זה אחרת קצת. הנה, שוואנדורף הייתי אחרי כמה ימים, היינו כמה ילדים יחד, שוב פעם אותו דבר – צביקה, ועוד כמה שהיינו יחד מגטו ורשה עוד
.זכרונו לברכה (???) חיים גולדרייך. לקחנו סוס עם עגלה והלכנו לחפש יהודים. עד שהגענו לנויבורג אם וולד, נויבורג אם וולד מצאנו הרבה יהודים
.שמה היינו, היה לנו כבר יותר טוב שמה והם היו קצת יותר מאורגנים
.כבר התחילו קצת יותר לדאוג לנו, אבל זה, עוד לא התחלנו, עוד לא הסתפקנו בזה
.משמה, לא יודע כמה זמן, נסענו לפרנקפורט. אזור פרנקפורט, על יד פרנקפורט, קוראים לזה סלצהיים
.ושמה כבר התחילו להגיע מבריגדה, והתחילו לארגן, לארגן אנשים גילאים רך, כמו הגילאים של נוער כמוני, והקימו קיבוץ
.קראו לזה קיבוץ והרבה זמן לא היינו
.אירגנו אונייה, קראו לזה שמפליון. לקחו אותנו מסלצהיים, שמה הכרתי גם את האמא שלך, את אישתי, נורית, נורית קרומוולד, מהבית
.שמה היכרתי אותה, היא, שהיא יוצאת אושוויץ וברגן בלזן, והביאו אותנו למרסל – צרפת, שמה לא, היינו כמה ימים
.אני זוכר ששמה היה ליל סדר, עשו לנו. ואחרי זה עלינו על אונייה שקוראים לזה שמפליון ונסענו לארץ ישראל
.לארץ ישראל, לארץ ישראל זה אני עוד ה, באנו באופן לגאלי
.האנגלים, אה, האנגלים לקחו אותנו באופן לגאלי. בארץ ישראל היו, לא היו ה, ארץ ישראל היה פלשתין
.אין, האנגלים שמה שלטו, אבל הם לקחו אותנו באופן לגאלי
.ככה נסענו על השמפליון, כמה זמן לא זוכר. הגענו לעתלית
.בעתלית היינו כמה זמן, גם כן לא זוכר. באו מקי.. מקיבוצים, לקחו אותנו לעליית הנוער
.בא מתיתיהו שלם ולקחו אות, לקח אותנו לרמת יוחנן, כולל צביקה פלדמן
.לקח אותנו לרמת יוחנן לקיבוץ, שמה עבדנו ח..., עבדנו חצי יום וחצי יום למדנו
.עד שפרצה מלחמה בשנת 47, שלקחו אותי לצבא
.לצבא נודע שאני אה, עבדתי באווירונים. לקחו אותנו לחיל אוויר
.מראיין: שאלה בגדול, מכל הדברים שעברת, מה. לא מה השאיר את החותם, אלא מה היה... הכי קשה, אני יודע? אפשר להגיד את זה ככה
?א.פ.: לי
...מראיין: מה היה לך אישית הכי קשה. למרות שהוא שאל את זה כבר בצורה
.א.פ.: אני לא יכול להגיד כבר באופן כללי, אבל באופן אישי אני יכול להגיד
...עוד לא אה, עיכלתי את זה שהייתי כבר בין אנשים בקיבוץ, אבל עוד לא הצלחתי לעכל
.שאני לבד
.אין אף אחד במשפחה
.היה עוד מומנט קשים, שהייתי פותח את הרדיו ושומע תפילים, תפילה, חזנות. הייתי נזכר מהבית
.אבל פתאום זה בא, אני צריך לאכול את זה עם מחשבה
.משפחה כזאת גדולה, נשארתי לבד
.אז אה, אני יכול להמשיך גם בקשר ל... להתחתן
.מראיין: תגיד מה שבא לך
?א.פ.: מה
.מראיין: תגיד מה שבא לך
.א.פ.: כן? פרצה מלחמה, לקחו אותי לצבא
.הייתי בצבא כבר, אבל החברות עם, עם נורית קרומגולד, קראו לה סוניה קרומגולד, התחברנו, היינו חברים מאוד קרובים, אבל אני הלכתי לצבא
.היא נשארה בקיבוץ. אבל בכל זאת איך שלא יהיה, היינו... היא הייתה זקוקה למשפחה, אני הייתי זקוק למשפחה
.וככה זה היה. בשנת 50 התחתנתי. התחתנתי עוד כשהייתי בקיבוץ, בלי שום דבר, בלי שום משהו ביד לעתיד
.אבל התחתנו אצל הידידים
.היא חזרה לקיבוץ, אני חזרתי לצבא, כי לא היה איפה להש... לגור
.אבל לאט לאט אני השתחררתי, מצאתי עבודה, גם אשת, אשתי סוניה קרומגולד, סוניה פאבישביץ' עזבה את הקיבוץ, מצאה עבודה, למדה פסיכולוגיה, נעשתה מורה לחינוך מיוחד
.סידרה לי מקום באותו מקום, באותו מוסד. עבדנו כמה שנים יחד באותו מוסד
.לאט לאט בנינו את עצמו. בנינו
.שכרנו צריף, אז נולד בן אחד. בנינו בית, הרשנו לעצמו, נולד עוד בן אחד, זה נחמי שיושב פה, שהוא מטפל בי כל כך יפה. לולא הוא אני לא יודע אם הייתי מסוגל להגיע עד כאן כרגע
.אני, הסבלנות שלו זה, אה... צריכים. לא רק הוא אני חושב
.כל המשפחה סבלה מזה, מזה, מהעבר, כי אי אפשר להגיד שנשארו נקיים
.יש פגם לכל החיים וזה ישאר. זה הסבל, רק סובלים, ס... המשפחה שהקמתי
.יש לי גם בת, שיכולנו להרשות לעצמו שלושה ילדים. אבל כמו שאמרתי הפצע הזה לעולם, כל זמן שאשתי זכרונה לברכה איננה, זה אותי עוד לא התרפא
.וכנראה לעולם זה לא יכול להירפא. הנחמה, ילדים נכון, אבל לפעמים זה גם, שיודעים שזה, עשינו עוול לילדים, שהדור הזה הקים עוד דור שצריך לסבול
.זה נקרא דור השני של ניצולי שואה. זה, זה דעתי, שלא רק אני סוב, סוב, הדור הראשון סובל
.שהשארנו ירושה שיסבלו. אי אפשר לעשות אותו דבר, אבל בכל זאת סבל נשאר
.המשך של הדור השני, ואני מקווה, מקווה, מקווה שבזה ישאר
.ואני מוכרח להגיד תודה רבה לנחמי, לקובי שמלווה אותי פה עכשיו, פה הרבה
.תומך בי בהרבה. באמת תודה רבה. ותודה רבה, תודה רבה. ומה אגיד? הנה, פלוסנבורג מוכרח לחזור
.פלוסנבורג רצה להשמיד אותי. אני מנחם את עצמי. רצה להשמיד אותי ואברהם חי. אברהם חי
.לא יודע איזה צורה חי, חי. חי. נושם. עבד. גידל יל... משפחה. עוד פעם אני אומר, תודה רבה. למי? אני לא יודע
.אני אומר עוד פעם תודה רבה, אני לא יודע למי. אני לא ידעתי. תודה רבה