IV: Tak, dnes je 14. listopadu roku 2005
a jsme na návštěvě u pana Emila Buriana v Babylonu.
A budeme hovořit především o době Vašeho věznění během druhé světové války.
Já bych se Vás na počátku ráda zeptala na období Vašeho dětství a dospívání.
Ráda bych se zeptala, odkud pocházíte.
EB: Pocházím z Malé Hané, z malé vesničky Popovice u Rajhradu.
I když jsem se narodil v porodnici v Brně,
stále se hlásím ku své dědince.
Bylo nás mnoho.
Myslím šest sourozenců že zemřelo, zůstali jsme tři:
Nejstarší bratr Josef,
sestra narozena v patnáctém a já poslední nejmladší.
Když mi bylo čtyři roky, zemřela mi maminka.
Nějakej čas starala se o mne babička.
Pak otec přivedl odněkud ženu.
Babička odešla k dceře do Jugoslávie.
A my, jeden po druhém, odcházeli z domu.
Macecha byla krutá a vyhnala nás.
IV: Jaký byl Váš osud poté?
Dostal jste se do domova důch.. do domova, do dětského domova,
měl jste možnost se vyučit nějakému řemeslu?
EB: Když jsem vyšel školu, dala mi matka uzlík.
V něm byly kalhoty a krajíc chleba.
A její sestra, Leokádi, ta vzala normálně pant a hnala mě z domova.
To víte. Kam?
Mladý, nezkušený kluk, vydal jsem se do Brna.
Brno, i když je vzdáleno jenom 12, 13 kilometrů,
byl jsem unaven a na Špilberku v parku sedl jsem si na lavičku, a usnul.
A když jsem se probudil, neměl jsem ani uzlík,
ani kalhoty a chléb.
Tam pochopitelně jsem začal tápat, hledat,
až konečně přišel policajt.
Ptal se mne co a jak a odvedl mě k nějakému pastýři.
Byl to nějaký záchytný domov.
Odtud jsem byl dán do..., ke Kornasovi, zahradnictví naproti hlavnímu hřbitovu.
Pan Kornas – to byli Židé.
Paní i pán byli velmi laskaví a hodní.
Zato jejich syn byl umíněný nacista.
Cestoval hodně do Německa, Rakouska
a pochopitelně nemluvil o ničem jiném,
než o Hitlerovi a obzvláště, když jsme loupávali klasy
a on se tam prostě objevil,
neslyšeli jsme nic jiného, než o krásném, zvláštním Německu.
No, mně se tyto řeči znelíbily a já jsem odešel.
Hledal jsem pak prostě zaměstnání s celým zaopatřením.
Podařilo se mně ho najít až teprve v Čerčanech u Prahy.
Byl to pan Mesner, kteří mě přijali jako kluka vlastního.
Když však dopsali k nám domů, tak poručník můj, bratr mýho otce,
mašinfíra, Emil Burián z Holasic,
prostě vyžádal, abych byl odeslán okamžitě domů,
že se mohu učit doma.
A tak skutečně jsem byl poslán z Prahy,
kam jsem se dostal od pana Mesnera,
a tam večer hledal nocleh.
Byl jsem samozřejmě zadržen a odeslán domů.
Doma, když jsem se dostal do úřadovny pana starosty,
čekal jsem na strýce Emila, svého poručníka.
A ten přišel a prvé co bylo, byly rány.
Já jsem se mu vysmekl a uniknul jsem.
Spal jsem ve stohu a pak se dostal do Rajhradského kláštera.
Pochopitelně naše obec patřila kdysi v dávnu pod panství benediks.. benediktinského kláštera v Rajhradě.
Tam jsem potkal kněze, filozofa, profesora Vojtěcha Horáka,
někdejšího mého učitele.
Se řvaním jsem mu řekl o svém osudu a on mi pověděl:
"Já, synku, dobře vím, jak to u vás vypadá."
Věděl. Bratr musel odejít a přitom se s vyznamenáním učil.
Škola doporučovala na studie.
Sestra s vyznamenáním se učila, doporučovaná na na studie.
Nedošlo k ničemu.
Bratr pak se učil u Vančury, známého,
prostě řemeslníka, eh... matrace, že? A tak dále.
Ten poznal v klukovi nadaného chlapce a poslal ho na studie.
A tak bratr později se stal úředníkem státního katastrálního měřického úřadu v Brně.
Sestra musela odejít hned, rok asi před koncem školního roku.
Byla u tety, maminčiny sestřenice v Holaně.. v Holasicích.
Odtud pak šla do židovských rodin sloužit.
Později byla v Předklášteří u Tišnova v nemocnici a nakonec ve Znojmě v nemocnici.
Páter Vojtěch tedy tuto situaci znal.
Dal mi dvacku a řekl mi, abych si tam zašel na snídani.
No to víte, dávali tam polévku nějakou.
Já jsem jí pojedl a pak jsem vandroval.
Vandroval jsem na Slovensko,
prostě o nějaké učení s celým zaopatřením byla velmi těžká prostě záležitost získat ji.
Nakonec jsem se pokusil u Galanty přejít do Maďarska s úmyslem,
že se dostanu k tetě do Jugoslávie.
Ale v Galantě, kde mě nechali slovensky mluvící Maďaři přespat,
mě ráno překvapili četníci s klobouky a pery za nimi.
Pochopitelně prvé co bylo, jsem dostal od nich výprask
a pak mě zatáhli do Komárna.
V Komárně mě... eh soudil maďarský soud už vojenský.
Tehdy už bylo zabráno ta část Slovenska jižního Maďary.
Maďarsky jsem neuměl a nerozuměl,
a tak jsem nevěděl ani, co si tam povídá celej oficír.
Ale na konec procesu mi řekl,
že vzhledem k tomu, že už jsem si dva měsíce tam odseděl,
takže budu propuštěn a odvede... eh... odvezen k slovenské hranici, a vrácen.
To mi řekl ve slovenské řeči. Mluvil dobře.
Skutečně mě převezli až k Bratislavě.
Tam na hranicích nebyla noha.
Ani jednoho slovenského vojáka jsem tam nepotkal.
Jenom z této části maďarské maďarští vojáci v zákopech.
A tak jsem se dostal do Bratislavy bez úhony
a odtud pak jsem nahoru zkoušel dostat se do Polska.
Nakonec se mi i to podařilo.
Bylo to šestadvacátého září, šestadvacátého srpna 1939.
Tehdy jsem se setkal v Těšíně, kam nás Poláci zavřeli,
ještě s dalšími uprchlíky: Vašek Blahna, později letec, z Bílovic, a ještě další.
Mám za to, že to byl Slovák eh...,
jehož jméno si momentálně nevzpomenu,
ale vrátil se později jako major ze Sovětského svazu.
V Novém Těší.. eh z Těšína samozřejmě, kde nás zavřeli na celu,
bylo plno štěnic, a takže jsme nemohli ani spát.
A Vašek Blahna se dopálil a řekl:
"No sakra, my jdeme jim chránit jejich kejhák
a oni s náma takhle zacházejí."
A rozběhl se a těmi dlouhými nohami kopl do dveří.
A my jsme se k němu přidali.
Bylo nás tehdy na té pryčně pět.
No, trvalo nějakou dobu a pak se dveře otevřely
a oni ho právě při tom úderu, jak se do těch dveří koplo,
tak toho dozorce přirazili na druhou stranu.
A my jsme vodsuď prostě vypálili.
Vašek říká: "Jedem!"
A už jsme do schodů nahoru.
A tam v chodbě jsme zjistili: spousta civilistů.
Byly to prej Židovky, ale nemohu Vám to s určitostí říct.
A ty šly se svými muži, kteří tam byli u odvodů.
Samozřejmě otevřely dveře, strčily nás tam dovnitř
a snažily se vytáhnout své chlapíky ven.
No pochopitelně, že nastal poněkud zmatek.
A chvíli trvalo přeci jen, než si nás polští oficíři tam obhlédli
a odvedli nás do jakéhosi policejního vězení.
Ale nebylo to už takové jako to předchozí,
byla tam světnice světlá, prostě, zřejmě uvolněná pro případ uprchlých Čechoslováků.
A tam jich byla řada.
Takže jsme odtud slýchávali a oknem jsme se mohli zamřížovaným dívat do dvora,
kde polský oficír policejní učil, připravoval své lidi na válku.
Ty kolem něho podo.. pochodovali a salutovali a on jen vykřikoval.
No a asi druhý den, to už se blížilo jak se říká ke konci měsíce,
odvedl nás jeden důstojník, byl to voják, na nádraží.
Tam nám zakoupil jízdenky.
A tehdy nás bylo nějakých patnáct.
Nasedli jsme do vlaku, ale ten vlak byl přeplněný refýžemi.
No to bylo strašného něco.
Takže jsme většinou na schůdcích, no a prostě jak se dalo.
Dostali jsme se do Krakova.
No a odtud pěšky to bylo do Bronovic [Bronowice Wielkie] nějakých...
dá se říct, přes dobré půl hodinky jsme dorazili do tohoto tábora.
No a tam už byli kluci naši.
Tam už jich bylo... pěkná řádka.
Když druhého dne hlásil eh... dozorčí,
určený tehdy eh... kapitánem četnictva Janem eh... Divokým,
kdo půjde do služby, já jsem se přihlásil.
IV: Jaká byla Vaše, jaká byla Vaše motivace ke vstupu do československých zahraničních jednotek?
Co Vás k tomu vedlo?
Vy jste byl velmi mladý tenkrát.
EB: Byl. Bylo mi 18 let.
Víte, když se k této věci vracíte, mohu říct,
že to byli především učitelé vlastenečtí: Petruch, Semerád, Vlk.
To byli učitelé skvělí, opravdu skvělí,
a vedli nás velmi dobře poznávat naše dějiny.
Takže ještě v dnešních dnech snad Vám mohu vodříkat naše krály,
jak byli za sebou, jo.
Jak, prostě byl Přemysl, Nezamysl, Mnata, Vojen, Vnislav, Křesomysl, Neklan, Hostivít a tak dál.
No, takže nejenom to, že nás prostě učili ta jména znát,
ale mnoho nám o našich dějinách a o našem národě tito lidé vyprávěli.
A u nás v dědině samotné byl francouzský legionář, pan Dobeš z roty Nazdar.
S jeho synkem jsem i kamarádil tak, jak jsem mohl.
A ten, když jsme se na leccos optali,
uměl nám velmi krásně odpovědět, popsat situaci, že? – Masaryka, Beneše.
Takže my už tehdy v dětských letech
jsme o svých prostě eh... představitelích národa věděli hodně.
A snad i to bylo ten důvod, proč jsem se vydal i já za hranice.
Další byl ten, že když devatenáctého, 19. března,
nebo patnáctého, 15. března... eh... prapor německých cyklistů táhl na Brno –
to znamená, to byla okupace zbytku naší zemi –
pochopitelně nedělali na mě žádný dojem.
Lidé se schovávali naši.
Jenom Němci nacisté řvali v Modřicích, v Heršpicích, Vojkovicích, Scherschitz (Schöllschitz), a tak dále.
My jsme byli, dalo by se říct, dědinkou,
která byla v shluku německých, německého obklíčení.
Všechno kolem většinou byly německé dědiny.
No, páter Vojtěch, abych pokračoval,
politoval mě, ale pomoci mi nemohl.
A tak já jsem, jak jsem řekl, se vydal prostě k Maďarsku
a potom se konečně dostal do toho Polska.
No s těmi chlapci z toho eh... Polského Těšína konečně poznal jsem i Krakov a Bronovice,
kde už v té době bylo 120 lidí.
Ale vesměs to byli vojáci už.
Přijali nás a já se druhého dne, když se velitel ptal,
kdo by chtěl do stráže, já jsem se přihlásil.
A skutečně mi bylo důvěřováno.
A tak jsem v té stráži měl takovou sukovici,
kterou mi předal předchozí strážný, že, chlapec.
Byli jsme všichni v civilu, v tom, v čem jsme přešli.
A ten tábor byl obehnán takovou hrází sypanou zřejmě.
A ta hráz byla už porostlá dosti značnými keři a stromy.
No a v tom jsme v noci procházeli a tábor hlídali.
Mé neštěstí, aniž bych si to byl uvědomil, až teprve později,
byla zrovna noc, kdy prostě mír končil a začala válka.
Ráno jsem se vrátil v 6 hodin na ubytovnu.
A jen jsem ulehl, na jedenkrát říká pan Tatalák –
byl to pilot dopravních letadel na trati Praha-Bukurest,
který také uprchl, a říká:
„Chlapi, slyšíte něco?“ – „Ale prosím tě, nepovídej! Máš halucinace!", a tak dále.
Nikdo nic neslyšel. Ale, za chvíli, na jedenkrát všichni zpozornili.
A vyběhli jsme ven a nad námi letěly dva bombardéry,
německé prostě eh... „bedny”, jak jsme tomu říkali, „Dornieren”.
A letěly velmi nízko, snad 30 metrů nad našimi střechami.
No, představte si, kdyby tam byli něco šoupli,
neby.., nezůstal by z nás nikdo naživu.
Ale oni měli jiný cíl - letěli na blízká letiště.
A na tom letišti zničili veškerá letadla a rovněž staré masivní skladiště, obrovské,
kde byl veškerej materiál pro armádu.
No, pak za nimi zanedlouho přišla letadla další, na Krakov.
A viděli jsme od nás, jak tam prostě hřmí,
ne, slyšeli jsme, a viděli jsme prostě zvedat se kouř a tak dále.
A když pak přišlo rozhodnutí,
eh... kapitán p.. eh... četnictva poslal spojku, br.. eh... bratra Leskotu,
na motocyklu do Krakova na konzulát.
No pochopitelně potřeboval vědět, jaká je situace
a jak se podle tohoto způsobu zařídit.
No a pak Leskota odjel a vrátil se se smutnou zprávou.
Konzulát prázdný, pan konzul je pryč, jo,
snad pár kufrů před konzulátem.
No a tak došlo večer k rozkazu opustit bronovický tábor.
Jednu část měl kapitán Mesenský,
ale pozor, prosím Vás, v uvozovkách.
Kapitán Mesenský nebyl vůbec kapitánem,
ale měl nebo převzal tuto hodnost od zas, od svého bratra.
Kryl se totiž hodností svého bratra, jen tak.
Potom kapitán letectva Veselý, že,
kapitán Zetka, to byl ředitel zbrojovky brněnské a tak dále.
A vyšlápli jsme.
Když jsme přišli do Ml.., do Krakova, ulice v strašném stavu.
Lidé před bombardováním pochopitelně hledali kdejaký únik, kdejaké místo,
kde by našli pro sebe kousek pro ukrytí.
Přitom je bomby a střelba kulometů mnohé zasáhla,
zůstalo tam spousta lidí mrtvých.
A když jsme přišli na nádraží, zda bychom mohli nějaký vlak chytit,
bylo tam nádraží rozsekané, kolejnice tak jako spirála u hodin, stočené.
A kufry rozházené venku a už se tam i rabovalo.
Kapitán Divoký viděl,
že nemáme absolutně žádnou naději se vlakem odtud dostat.
A tak jsme se pod klášterní nebo pod zámeckou, pod zámeckou zahradu stáhli
a tam se uvažovalo.
Teprve v noci už za tmy vyšlápli jsme prostě na cestu neznámo kam.
Ta cesta trvala velmi velmi dlouho.
Takže mohu říct: Polskou tragédii prodělali jsme celou.
V Lublině ztratili jsme svou spojku, strážmistra Leskotu.
Dostal přímý zásah bomby, jak jel na motocyklu, nedaleko nádraží.
Také chlapci v bunkru na nádraží měli zásah,
ale byli jenom přiotráveni plyny a o život tam naštěstí nikdo nepřišel.
Vydali jsme se holt dál.
Pochopitelně, že jsme ušli zase hezký kousek cestu v tych parných dnech,
v písku až nad kotníky.
Protože tam, když přijde voda, déšť, tak je bahno,
a když přijde slunce, vyschne zem prostě na padrť. No.
IV: Vím, že jste se nakonec dostali až do Rumunska.
EB: No, dostali jsme se především eh....ehm Delatyn (ukrajinsky Deljatyn)
a před Delatynem, pozor, před Delatynem, tam je před, přes hlubokou rokli velice dlouhý most
a za ním tunel.
A my do toho tunelu vjeli a jen jsme vyjeli z tunelu,
objevilo se z boku letadlo... v polských značkách.
A náš poslední vagón dostal se z tunelu ven
a na jedenkrát obrovská rána a tunel se sesunul.
Takže jsme unikli, jak se říká, uvěznění v tunelu jenom o malý vlásek.
Je pravděpodobné, že letadlo už uchopili Němci někde na letišti tuto
a použili ho k tomuto účelu. Ale kdo ví?
To já potvrdit nemohu.
Jen to, že se to skutečně stalo.
Za Delatynem jsme se dostali ještě kousek a pak už se muselo jít pěšky.
Nedaleko už byla vidět sovětská vlajka – Kolomyja,
ale my jsme odbočili napravo, na rumunské hranice.
Cestkou, cestou nás potkávali, jo ehm...,
tam cestou nás potkávali eh... lidé z těch dědinek, chudobní a tak dále.
A nesli v košíkách ořechy, jablíčka a takhle.
No aby nás nějak počastovali.
A oni se už domnívali, že my jsme Rusové.
Cestou silnicí stály opuštěné tanky, výzbroje,
která Francouzi dali Polákům na jejich bezpečnost,
no a to bylo všecko.
Ve Zločově [Złoczów] [odkašlává], ještě předtím ve Zločově se nám stalo,
když jsme po několika dnech hladovění a tak dále vyběhli ven,
že si půjdeme prostě vyžebrat nějaký brambor a nějaké jídlo,
víte co se stalo?
Přeletěly letadla a začaly to tam švihat.
Před tím vlakem, žele.. ehm, tu železnici, trať, jo, a za ním taky.
No a my, když jsme se vraceli,
tu a tam jsme něco přeci někde sehnali.
Nacpali jsme to do rukávů,
zavázali rukávy u košil, že, a tak jsme šli.
A když jsme přišli na nádraží,
z jednoho vagónu vyskákali Poláci, polští důstojníci.
Pane, bylo nás 16, postavili do řady u malé staničky,
nové tehdy, a chtěli nás zastřelit.
A moc nescházelo, že už jsme se dodnes nikdy sem nevrátili.
Co to dalo práce kapitánu Divokýmu!
A tak tohlencto je asi tak jenom poznámka.
A dostali jsme se do toho Rumunska.