IV: Já bych se Vás ráda zeptala,
jak se Vám nakonec podařilo dostat z Rumunska do Polska, eh... do Francie?
EB: Ano. Francii, eh.. ve F.., eh v Rumunsku, v Rumunsku jsme byli považováni za „vojenopleny”,
to znamená za zajatce.
Dalo to mnoho práce našim přestavitelům,
aby prostřednictvím anglického a francouzského konzulátu
nás rumunská vláda uvolnila.
A tak jsme se nejprve dostali do Panciu Putna, Besarábie,
odtud pak do Piteşti, do kasáren,
od.., odkud jsme utekli.
Ale jenom část, části se podařilo, asi polovině, utýct.
V těch kasárnách piteştských byli také Poláci, velká spousta.
Byl tam také Rydz-Śmigły a tak dále.
A tam jsme si dělali pasy.
A jeden tajně to dycky vodnes přes strážné do Bukaresti,
kde to úřady potvrdily.
A tak jsme měli už pasy.
Byly to první doklady, které každý z nás dostal.
První část s Mesenským uprchla.
Nevím přesně datum.
Ale my o několik dní později jsme byli uvolněni.
Rumunsko uznalo nás za civilisty
a dalo nás do hotelu nedaleko nádraží, kde nás ubytovalo.
Pochopitelně jsme měli také peníze, nějaké vod konzulátu.
No, takže jsme si mohli zaplatit.
No a odtud jsme v noci tajně utekli přes Bukarest do Konstance.
V Bukuresti na nás čekal člověk s, s novinami,
který nám dal další lístek na jízdu do Konstance.
V Konstanci jsme dlouho nečekali, jenom pár dnů.
A odjížděli jsme lodí România do Bejrútu, jo.
Stavěli jsme se akorát v Athénech, v Athénách, že, no.
Z Bejrútu do Alexandrie a odtud potom do Francie.
Ve Francii jsme přistáli, myslím, že to bylo eh devátého, devátého...
IV: Jaké to bylo...
EN: října... asi devátého října nebo ne, devátého listopadu.
Byli jsme okamžitě prostě na odvodu na konzulátě v Rue de la République
a ještě týž den jsme odjeli do Agde.
Agde je vzdálené městečko za Narbonnem, eh...
v departementu Hérault, nedaleko Sète.
Byly to dřevěné baráky, no a tam začal výcvik.
Naše uniformy byly hrozné.
Byly to staré uniformy, eh... ještě z první světové války.
No, byli jsme jako šupáci.
Rozdíl i v chování byl mezi námi rozdílný.
Poddůstojníky ty měli prostě režim důstojníků francouzských.
Měli bydlení v městě,
zatímco my jsme se krčili na pryčnách v agdském lágru.
A já jsem se tam dostal okamžitě do poddůstojnické školy.
Tu jsem prodělal.
Na Nový rok eh... jsem, jsme byli z prvého pluku přeřazeni do pluku druhého.
A tam jsem byl zařazen do 5. roty pěšího pluku.
Můj velitel byl nejdřív poručík Betka
a pak nadporučík Němec – skvělí lidé.
Zástupcem jeho byl nadporučík Tomčík.
10. května, myslím, nebo tak nějak, odjížděli jsme na frontu.
No, tam to nedopadlo dobře
a ustupovali jsme téměř, nedaleko Paříže jsme byli.
My s, já konkrétně jsem byl na linii, jo, Forté-sous-les-Jouarre [La Ferté-sous-Jouarre].
To byla nejvyšší prostě postavení eh... naší jednotky.
Jouarra, ta se vlévala do Marny.
A odtud jsme ustupovali, stále prostě p..,
eh... pronásledováni jak německými letadly, tak dělostřelectvem.
Přes N.., eh Néret na, nedaleko Montereau [Montereau-Fault-Yonne], jo,
a dolů na Montargis, na Gien a potom eh... stále níž.
U, u řeky za Gienem nedaleko jsem byl raněn na hlavě
a taky zčásti na noze.
Eh... tam jsem taky dostal poslední, po několika dnech, bochník chleba od někoho.
No a dostali jsme se do zajetí.
Já, F.., Franta Lichý, Franta Nový, eh... Franta Holý a svobodník Ježek a Koňakovský.
No a dostali jsme se do zajetí
a odtáhli nás do Montargis, do kasáren v Montargis.
Z kasáren v Montargis jsem využil situace.
Nohu mi zahojil ehm eh... doktor Linkleter,
svobodník aspirant Linkleter, syn diplomata našeho v Anglii.
A já se domluvil s.., se svobodníkem Ježkem, že se vydáme na nějaký komando.
Nám se to podařilo.
A my, Němci nás vyvedli do Saint-Amans-des-Cots
a tam jsme hlídali koně.
Ale ne příliš dlouho.
Hned mě napadlo, že bychom měli prostě ukázat paty.
Ježkovi to nebylo proti mysli a tak jsme se do toho skutečně dali.
A podařilo se nám.
Jenže když jsme přišli téměř k Paříži,
tam byla prostě cedule, jo, Saint-Cloud,
a on říká: „Člověče, tam já mám holku, tu já nemůžu vynechat.
Tak se měj. Ahoj!“
No bylo to pro mě jako zklamání.
A to víte, já jsem v té době prostě nevěděl kam.
A tak jsem prostě se dal do Paříže.
Tam jsem měl židovskou rodinu,
s kterou jsem si jako dopisoval jako voják.
Ta mě... skutečně jsem ji našel.
Podařilo se mi do té Paříže přes ty různé stráže a to přejít,
do Auberville [Aubervilliers] nedaleko Saint-Denis.
A tam jsem tu rodinu našel.
Oblékli mě pochopitelně a vypravili [polyká] na cestu.
A já pak se dostal do toho..., dolů do jižní Francie.
No odsud - tam jsme byli na pracovišti.
Francouzi každého prostě hned zaměstnali.
To víte, za 50 haléřů denně.
No a tak, že jsme byli vlastně jako zajatci tam, ne?
Nejprve to byl Coupiac a pak u řeky eh... nedaleko Rodez
eh... u řeky Aveyron, kde se stavěla přehrada.
A já jsem si řekl:
„Vy dobytkové, já mám tady prostě vám dřít za pár sous?“
Sebral jsem paty a mazal.
A představte si, mně se podařilo překročit linii až do zone interdite,
to znamená zakázaný území,
až do Méricourt-sous-Lens, to je tady u Lille, v severní Francii.
No a tam pochopitelně hmm... s horníky jsem se zúčastnil různých těch akcí, že.
Vykolejení vlaku - Němci vyváželi cukr,
a tak jsme jim tam vykolejili vlak.
Potom vyvěšení různejch těch vlajek vo prvním máji
na, na dráty elektrického vedení, na hlavní věž.
To víte, to bylo, jej to byla provokace.
Němci řádili, no to bylo hrozný. No.
IV: Jak Vás napadlo jet do Německa na práci,
zařadit se do transportu nuceně nasazených?
EB: Pozor, pozor! A teďka k tomu přijdem.
Na dolech, poněvadž jsem zaměstnán byl ve dne na dole,
nejhlubším dole prostě v Méricourt [polyká], šachta Maroque,
tisíc metrů pod zemí,
přišel za mnou naddůlní, to byl Jugoslávec, a říká mi:
„Ty, poslouchej, jde po tobě gestapo.
Je zapotřebí, aby ses náhle někam prostě ukryl.
No, já jsem dlouho nečekal a 10. května jsem sebral
jak se říká těch pár mých švestek,
mnoho toho nebylo, a zmizel.
A zmizel jsem směr Amiens.
No jo, ale v té době, když já jsem na ten sever šel,
tam nebylo nic.
A teď tam bylo všechno zahrazeno, hlídáno,
přísná, přísný hlídky a tak dále.
A mě vs.. napadla spásná myšlenka,
že chci jít ke komandantovi.
No tak ona mě hlídka ke komandantovi na komandaturu zavedla
a já jsem řekl: „Podívejte se, já jsem přišel,
já chci jít, slyšel jsem, že jdou eh... na práci do Německa jako eh... nějaký transporty,
eh... že chci jít taky.
A on říká: „Jo, eh... ale... ez... ta kontrola lékařská je zítra.
Budete tady? Počkáte?"
Já říkám: „Jo”. A já, oni mě dali s.., spát do hotelu, kde byli pěší vojáci.
Ale já jsem tam [směje se], já jsem tam nechal aktovku.
V ní jsem toho moc neměl
a vyšel jsem ven z toho hotelu
a dal jsem se do Beauvais, to je 20 kilometrů.
A v Beauvais jsem nasedl na rychlík a mazal na Paříž,
abych zjistil, jestli bych mohl nějak u židovské rodiny,
jo, u té, která prostě mě jako eh... opatrovala a podporovala,
eh... Nebrůnovi a Kohnovi, jestli bych tam prostě mohl nějak se ukrýt.
Ale tam už byla situace jiná.
A tak jsem se ještě zastavil u jejich přátel,
rodiny Pieovy, Pie, monsieur Pie.
A odtud jsem potom musel vyrazit do ulic.
No, nezbývalo, když jel transport eh... od dola,
od eh... myslím, že, že to byl transport ehm... od Toulouse někde tady do Německa.
Tak já jsem tam mezi ně vlít. A s těma dělníkama,
prostě bez všeckýho, že, jenom Carte d'identité Trangé,
jsem - to bylo celý mý dědictví - jsem jel.
IV: Kam jste se dostal na práci?
EB: A tam ve vlaku jsem potkal nebo poznal eh člověka Čecha,
který byl sedm let v cizinecké legii.
Pocházel tadydlenc od Duchcova.
A jeho, Jašík, Jaším, jméno přesně si nepamatuju už.
Přivezli nás do Lipska.
A to víte, to už bylo blízko československých hranic: Leipzig.
No a tam na jedenkrát nás na nákladním nádraží vyhoupli ven
a začali prostě lidi počítat.
A nás dva tam neměli zapsány na listině.
No tak na nás.
No ten Jašín nebo jak se jmenoval mluvil sedmi jazyky,
ale neuměl psát a číst.
Ale skoro perfektně mluvil.
A hned jim řekl:
„No co, voni nás prostě vypakovali, napsali nás,
tak to tu musíte mít.
A jestli to tu nemáte, no tak vono to přijde,"
Jo? Ale oni nás Němci rozdělili už.
Mě poslali do Hohenwarthe a jeho poslali někam nahoru, k Hamburgu nebo kam.
Bůh ví kde [polyká].
Víc už jsem se s ním nesešel. Ale škoda.
V tom, v tom eh... Hohenwarthe, tam byla postavena už v té době veliká přehrada.
Mám ji tady.
A my jsme tam, Francouzi, museli prostě dělat úpravy různé, že.
Eh... vyváželo se s malou mašinkou a s těma, eh různej materiál zespodu
a úprava té cesty, silnice nahoru.
A Rusové ty zase tam dole asfaltem,
prostě tam se asfaltovaly turbíny, že, turbínová část.
No a já jsem se brzy s jedním tam, s ruským důstojníkem sešel.
Jurij Šantar ze S.., od Simferopolu.
No a hned jsme tak prostě spolu hovořili
a tak já jsem mu jako navrhl,
já jsem říkal: "Co myslíš? Tady to k ničemu nevede.
Za chvíli to tady skončí a oni s námi budou orat dál.
Oni nás zase někam zavlečou.“
On říkal: "Já vím, ale kam a co?“
A já jsem řekl: „No a co? Ty by si nechtěl se dostat domů?“
No a [smějě se] přijal to docela jak se říká eh příjemně.
Ale říká: „Jak? Vždyť je to odsud nemožný.
Vždyť vidíš, že my jsme v lágru uzavřeným úplně!“, že?
No a tak já, jsme se domluvili
a dělali jsme prostě různé takové drobné sabotáže.
Já jsem sháněl eh... až v dědince Drognitz,
tam jsme měli společnici, Polku se synem,
kteří byli, byla to manželka důstojníka polského,
kteří tam pracovali v hospodářství u sedláka.
A s těma jsem se spojil.
Potom eh... Frau Grete Müller,
ta měla muže eh... u Stalingradu.
To byla ta doba, kdy prostě Stalingrad, jak se říká,
byl v tej vážné situaci.
No a ten mašinfíra u tej malé lokálky byl Slovák.
Byl byl to hlinkovec, pocházel ze Žiliny.
Ale nikdy jsem se s ním nesešel.
Kdybych se byl sešel, tak bych mu možná i nějakou vlepil.
To byl gauner všech gaunerů.
No a ten, prostě ani ten, už se pomalu styděl i slovensky mluvit.
No a tak my jsme tu a tam nějakej ten popílek do mazání do mašinky, jo,
nebo do kvel, do kol, že?
Ta paní Müller, ta házela těm Rusům chléb, jo.
Jenže ono to bylo dost riskantní.
A také nás občas varovala, abysme byli opatrní,
že ten ehm v té vilce blízko nás tam, kde byli Rusové,
Francouzi pochopitelně, že je tam eh... starosta, ne, Bürgermeister,
a že to je jako gestapák, jo,
a abychom byli vopatrní a nedostali se do nějakýho maléru.
Bylo dobře, že jsme se takovýmhle způsobem seznámili s obcí a s dědinou.
Pochopitelně domluvili jsme se nakonec, že s tím eh... Jurijem Šantarem,
Jendou Heerem, ten byl v Saalfeldu, a případně s tím Vladkem a... Korovským,
že... bychom mohli prostě zdrhnout a přidat se k jednotkám operujícím v Polsku.
V Polsku už byli v té době am... armija eh... svobodná [Armija krajowa].
Byla tam prostě... v Jugoslávii byly titovský jednotky,
no a na Slovensku už také
a u nás už také ukazoval se nějaký ten prostě protihitlerovský postoj.
V té době já jsem nevěděl eště o situaci,
která potkala nás, han.., heydrichiádou.
No a tak došlo k tomu [odkašlává si], že jsme připravili sabotáž přímo na přehradě.
Ale protože s Rusáci, kteří dělali dole v tej rokli, že,
a u těch př.. , u těch turbín tam až k řece Saale, jo,
tam se nikdo nedostal.
Francouzi dělali na tej hořejší cestě, kde vozili s mašinkou,
eh... kde se vozil kámen, kde oni prostě upravovali tu silnici a tak dál.
A já jsem měl za úkol samozřejmý prostě s Francouzema mluvit
a eh... sypat eh... písek do, pod kola mašiny,
aby mohla do toho kopce – on byl dost strmý, ty koleje –,
aby to mohla vůbec vyšlapat.
No a tak jsme se domluvili, že bychom tam tu práci mohli nějak překazit.
Němci se už v té době chlubili,
že budou dodávat elektřinu odtamtud až do samého Ruska.
No a tak jsme se skutečně domluvili a s Šantarem a Janem eh... ze Saalfeldu jsme prostě vyrazili.
Protože oni Rusové nemohli tam udělat dole nic,
tak tehdy ten úkol připadl na mě.
A tak já jsem musel, když jsme s mašinkou dojeli až večer,
to bylo po půl desáté, dojeli až k samotné eh... k té přehradě,
v rovině, kde zůstávala mašina s těma vozejky stát.
No tak jsem se pořádně obhlíd - to už bylo, jak se říká, to už se stmívalo a bylo šero.
A za chvíli samozřejmý jsem okouk za vozíkama,
že kráčí odspoda Němci už,
to znamená ten dozor nad ruskými vojáky.
No a já tehdy jsem vyběh.
Dole, asi tak uprostřed té přehrady na tom srázu byla bouda,
kde byly eh... bomby, jo.
A jedna byla odvalená venku.
A ony tam byly svinutý hadice.
A samozřejmě od té boudy kousíček,
snad to byly dva tři metry, možná čtyři,
ale tři tak mohly, eh ta polní výheň.
To znamená, že tam se kovaly krumpáče, že, ostřily, ne, nahřávaly a kovaly
a různé ty věci, co bylo zapotřebí tam s ohněm.
No a já jsem tu hadici prostě sebral
a hodil jsem ji na ten oheň přes tu výheň.
A rychle jsem mazal tou, tou strání k zahradě k plotu.
Tam byly ze.., tam byl zleva ehm... zahrada šla takovejch nějakejch 12, 15 metrů,
vedl plot zahrady dolů... A kolem toho plotu nahoru.
A vykouk jsem nahoře, nikoho neviděl a mazal jsem pryč.
Ale já jsem nedošel ani na konec dědiny a najedenkrát prostě záře, jo?
A potom, když už jsem přišel k baráku, tak výbuch.
Já jsem měl se Šantarem s.., smluveno, že mu prostě připravím oděv
a že to odnesu do Eichichtu na nádraží
a že to tam skrým za pražce,
jak byly naskládány na sebe.
A to jsem také učinil.
Nějaký materiál mi taky sehnal na, eh... Jan eh... ze Saalfeldu,
a tak to tam bylo ukryto.
Ale já když jsem prostě Vás k tomu Eichichtu přes ty louky běžel tou pěšinkou,
přes ty tábory, tam byly obrovský tábory pracujících.
Ty dělali v zemědělství a já nevím, kde všude.
A ani nevím, jaký národnosti tam byly.
A tam sem čekal. Ale Jurij nikde.
Bylo už ráno a já Jurije neviděl.
Nemohl jsem už riskovat, abych se tam špacíroval,
protože přednosta stanice nebo někdo mohl zatelefonovat.
A mohli mě tam s.. sebrat.
Tak jsem nasedl do vlaku.
Ty věci v těch pražcích jsem nechal,
ty už jsem jako, k těm jsem se už jako nevracel.
A jel jsem do Saalfeldu.
V Saalfeldu byl Jenda, ehm s.., eh s.., který mi sehnal, jak jsem řek,
myslím, že čepici a mi.., a dokonce i obuv vysokou.
A tak jsme se s Honzou setkali.
No a domluvil jsem se s ním,
když jsem mu řekl, co je, jak to vypadá,
že Jurij nejde, že na něj počkáme do poledne
a do toho poledne jsme skutečně čekali.
A to bylo 12., myslím, že října, ne září, 12. září v s.., v sobotu, v nedělu.
Takže já jsem 11. kolem, něco po desáté,
ty hadice jsem hodil přes tu výheň
a v neděli jsem kolem desáté už byl v tom, ráno v tom Saalfeldu.
No on pracoval u tej firmy eh...na tu,
na přesný, já nevím, jestli skla nebo něco tam bylo, prosím Vás, eee.
IV: Jemná mechanik..., optika?
EB: Optika! Tam pracoval na nějakejch těch přístrojích.
No a tak přišel a Honzik koupil jízdenky pak do Leipzigu.
V té době se nesmělo kupovat jízdenku déle,
jak do, myslím, že do 40 kilometrů
– jen určitá vzdálenost.
No a my jsme to teda riskli.
Nikdo se do té doby neukázal.
No a tak už jsme nečekali a jeli jsme.
V tom Leipzigu, eh... tam vlak zastavil a takhle jste procházela,
poněvadž to je jako konečný nádraží, uzavřený,
jako Masarykovo tady, ne, v Praze.
A tam byla v, v takovým prostě stojánku ženská
a ta dávala jízdenky další, jo?
No tak jsem tam zalez: "Zweimal nach eh Brück [Brüx}".
Tak mi tam dva ty, myslím, že tenkrát to stálo 15, 12 nebo 15 marek, ani nevím.
A my jsme na ten Most ujížděli rychlíkem.
Do Mostu jsme přijeli eh.. brzy ráno, ješ.., rozednívalo se.
No a z toho Mostu, to už těch lidí bylo pár, se trousilo tam,
snad nějak pracovníci nebo co.
A tak jsme se jako neodvažovali moc eh... přímo jako do města jít.
Tak jsme jako nějak bokem tam šli.
A potom nějakou ulicí.
Já sem tam od té doby nebyl, ale nějakou ulicí ke hřbitovu.
Vím, že to bylo do kopce.
A to už bylo tak nějak za dne, dopoledne.
A tehdy tam šli eh... to Hitlerjugend.
Bubnovalo, pískalo tam,
no a z.., po chodníku proti nám šel nějakej pán starší s kloboukem.
A ten nesmekl.
A z toho hloučku toho Hitlerjugend vyběhli nějací dva holomci
a tam ten klobouk mu srazili a tomu namlátili. Stop.
IV: Pauzu?
CM: Díky. Jo, jo, jo.