CM: Tak, a můžeme.
IV: Tak skončili jsme v Mostu.
Jak jste se dostali přes hranici protektorátní
a jaká byla vaše další cesta, než vás zatkli?
EB: Z toho Mostu jsem vám ehm... jsme se dostali ke hřbitovu,
ale nevěděli jsme kam.
Byli jsme dva, jak víte, já a Jan Hejl [odkašlává si].
No a tak jsme si tak mezi sebou povídali.
Silnice byla pustá, nikde nikdo.
Akorát za námi jela nějaká maminka mladá s kočárkem.
A ta nás uslyšela mezi sebou hovořit.
Přidala do kroku, dohnala nás, podívala se po nás
a říkala: „Vy jste Češi!“
My jsme přiznali, že jsme Češi a že jako běžíme jako z Německa.
A ona povídá [odkašlává si]: „Buďte vopatrní! Znáte to tady?“
Říkáme: „Jo, my nejsme zdejší. My to neznáme vůbec!“ -
„Víte co, tady na té křižovatce já vodbočím doprava,
vy vodbočte doleva a dostanete se tam v lese na stanici vlaku.
Tam vyhlídněte, voni tam bejvají vobčas četníci.
Vyhlídněte, využijte toho a šikovně z druhé strany skočte do vlaku!
Ale pozor, nevystupujte na příští stanici!
To je eště německá.
Až na druhé stanici, další, jo?
Tam vyskočte, protože projíždíte územím Čech,
a další stanice zas, zase je německá.”
Tak jsme jí moc poděkovali.
Rád bych věděl, kdo to je, dodneška, ta dobrá žena.
Může být v mých letech tak už dnes anebo přibližně.
A skutečně nám poradila velmi dobře.
Jen zajímavé je to, že když my jsme tam vystoupili z toho vlaku,
tak u vagónu už tam byl někdo avizovanej
a čekal nás nádražák.
Takže my jsme viděli naše četníky u nádraží, u východu,
a tuten nádražák nás sbalil
a vzal nás jak eh... se ..., pro, do tej, do toho jejich kamrlíku,
kde se prostě návěstí dělají, jo,
kde se prostě vysunujou a naznačí.
A tam nás jako nechal nějakej čas.
Dal nám i něco jíst.
Odkud to přines ani nevím.
Na jméno jsme se neptali, ani jsme ho nechtěli vědět.
I když by to bylo za dobré, ale prosím Vás, co víte?
A myslím, že to bylo dobře,
poněvadž [odkašlává si] ty rány málokdo vydrží,
které jsme my utržili.
A to by člověk moh i leckoho prozradit.
A tak jsme byli vděční mu.
No a on nás pak vypravil ten člověk
do dalšího vlaku někdy odpoledne.
Zřejmě už tam byl s někým i v tom vlaku s průvodčím a co smluvenej,
že jsme vůbec do Kladna nebyli kontrolováni.
Ale Honzik si vzpomněl, že má v Kladně sestry v nemocnici.
A tak nezbývalo nic jinýho.
Nechtěl jsem toho kluka prostě připravit o jeho poslední radost.
A skutečně byla to poslední radost.
Tak jsme do té nemocnice v Kladně zašli.
Tam s námi hovořil lékař také, kterého ty sestry přivolaly.
Neznám jeho jméno a ani jsem se o ně, o ně nezajímal.
S.. eh..., sestry daly Jeníkovi také eště nějaké peníze
a my jsme se vydali dál, do Prahy.
A v Praze na Masarykovo nádraží tam na jedenkrát,
jak jsme tak v tom pološeru postávali -
poněvadž my jsme museli z Wilsonova přejít na Masarykovo,
takže parkem a v noci a tehdy byly prostě zákazy různý,
tak jsme se konečně na to Masarykovo dostali,
a tam jsme tam v nějakým tom pološeru postávali -
a k nám přišel chlapík.
Tak se takhle prostě kolem nás motal
a pak konečně přišel a jestli bysme mu nezapálili cigaretu.
A já, řekli jsme mu prostě, že nekouříme.
A když jsem se na toho chlapíka podíval,
tak jsem viděl, že to je známá tvář.
Estli on mě poznal, to Vám nepovím,
ale já jsem v něm poznal Čurdu
Toho Čurdu, který s námi cestoval přes celé Polsko
a který byl u mě v rotě a v družstvu jako plukovní trubač [odkašlává si] v Agde.
No, viděl jsem... Ptal se nás pak, kam jdem, jo,
nebo odkud jdem a kam jdem.
No, tak jsme řekli, že prostě se zpozdil vlak
a že musíme jet na práci tam a tam.
Honzík to tam znal nějak.
A tak jsme určili i myslím místo, už dneska nevím přesně.
No a odsuď jsme, když on se vzdálil od nás,
tak jsme odsuď zmizeli raději,
abychom se nedostali náhodou do nějakého maléru,
kdyby přizval pomoc.
No [odkašlává si], vlak náš na Brno už tam čekal,
ale byl prázdný a měl odjet až v jednu hodinu v noci.
Tak my jsme to obešli, jako to nádraží,
a tam jsme se na druhé straně za těma nějakejma vozama
v nějakém tom kamrlíku železničářů prostě ukryli, jo?
A tak jsme s nimi jenom tu a tam povídali zcela o bezcenných věcech.
A v jednu hodinu jsme přešli do našeho vlaku
a do toho, do něho nasedli.
Pak přišel tam nějaká žens.., dvě, dvě ženský, dvě ženy: Nedělová a Patíková.
A ještě pak jedna s dcerou,
-
z vesnic do města, co vozí.
Ta však vystoupila před Kolínem.
No a my jsme tou cestou, jak jsme jeli,
jsme se dostali tak trošičku tak do hovoru.
A dozvěděli jsme se, že ta paní Patíková,
že její muž byl popraven na Špilberku, jo?
A nabídla nám, abysme se v, v Brně u ní zastavili,
že nám dá nějaké potravinové lístky.
No, my jsme skutečně, já jsem dělal pak prostě hlídače, ne,
dával pozor, a Jeník tam s..., k ní šel,
což kdyby, člověk neví.
A ona skutečně eh... mu ty lístky dala.
Za... netrvalo dlouho, myslím, že mu dala i něco pojíst,
a Honzík se vrátil. No a my pokračovali směr Rajhrad.
A na rajhradském nádraží v brance u výchozí stáli čeští četníci.
To víte, že já... to se mnou trošku zatřáslo.
No ale já jsem se za tu dobu taky změnil.
A Honzík měl pracovní tašku takhle v podpaždí.
Takže jsme šli opravdu jako z fabriky
a oni si nás tak nějak nevšimli a my prošli.
A za tou brankou potom už na silnici,
jak tam šli lidé, tak jsme je, přidali do kroku, dohnali je.
A ptali jsme se, jo, na Lukáškovi.
A on povídá: „Však já su Lukášek.“
A já povídám: „Které?“ – „No Vaše.., Vašek.“
– „A dyť já jsem“, povídam, „člověče, neblbni, vždyť já jsem přece chodil s tebou do školy.“
– „No a kdo seš?"
Tak jsme se změnili za tu dobu!
Když jsem mu řekl jméno a to, a povídá:
„A kam jdeš?“ No já povídám: „Jdu se podívat k vám!“
A tak jsem tam šel
a oni mě strýc a tetka ehm... tam skutečně s tím Jendou nechali na noc.
Pochopitelně, že jsem je informoval, oč jde,
aby jako věděli, že by tu šlo o celou dědinu, jo?
Bylo to nebezpečí, a tak jsme spolu povídali snad do půlnoci.
Od půlnoci jsme se přeci jen trošičku vyspali v teple.
Ale jak tetka, aby si zjistila, že jsem to skutečně já, že [odkašlává si],
tak mě říkala: „Ukaž mně levou ruku!”
No tak já jsem ji ukázal.
Tak přišla na to, že se jedná skutečně o mě.
No a ráno nás jejich dcerka eh...
vypravila na nádraží, koupila nám jízdenky dolů do Podivína.
My jsme se totiž domnívali, že v Podivíně eh... stačí vystoupit
a tam potom do Břeclavi dojít.
Ale on je to ještě pěknej kus cesty,
ale to my jsme nevěděli v té době.
I když pocházím poměrně blízko tam z toho kraje,
ale ty vzdálenosti tak nějak mě byly eh... cizí.
Ve vlaku jela nějaká slečna, Josefka Pratová,
a ta byla eh... ze Staroviček.
A tak jsme tak nějak tuto a vona říkala:
„Ale víte, hm, tam byste se těžko kam dostali.
To je eště moc daleko a to by vás cestou mohli nalapat.
Oni tady šmejdí eh... naši i Němci.
No, bylo by dobře, kdybyste to vzali o tu stanici jednu eště dál."
No a tak my jsme jeli prostě skutečně dál.
A vystoupili jsme, hm, no, jak se to teďka jmenuje? Vidíte?
IV: To nevadí vůbec.
Řekněte nám prosím, kam jste, kam jste měli namířeno!
Co bylo vašim cílem? Kam jste se chtěli dostat?
EB: Aha! Našim cílem.
Našim cílem bylo dostat se zpátky,
buď k naší armádě anebo k jednotkám partyzánským,
ať už do Jugoslávie, protože jsme měli informaci, [odkašlává si]
abychom se na jugo..., na slovenské hranice nedávali,
směr Polsko nebo Slovensko, že je to tam v té době velmi, velmi nebezpečný, jo?
A že prostě tam jdou po lidech
a naše lidi že zavírají šmahem [odkašlává si].
Tak nám nezbývalo než volit tu Jugoslávii.
No a tak jsme se dostali opravdu eh... do Břec.., do Břeclavi.
Tam jsme se zastavili v baráčku jednom nebo ukryli v jednom baráčku,
kam nás ta žena, která nás prostě vypravila ke svýmu bratrovi
a tam, že on už nám dál poradí.
Ten právě v té době nějak stáčel víno.
No a tak nám říkal: „Buďte vopatrní! Ve vedlejší vilce bydlí četník.“
No to víte [kašle], mráz po zádech šel.
„Ale my vo ničem nevíme, jo?“
No, tak my jsme tam seděli na dvoře jako oukropečkové.
Oni nám potom přinesli i jídlo dokonce, ta hospodyně.
No a odpoledne, vlastně už k večeru,
do té doby jsme tam přeseděli, vydali jsme se na nádraží do Břeclavi.
Z toho místa tam to bylo hodně daleko.
To bylo nejméně dva a půl kilometru.
No, na to nádraží jsme přišli
a akorát tak včas nalezli do vlaku a hajdy Vídeň.
Ve Vídni jsme se vysypali.
No a to víte, tam bylo národa všude, veliký eh..., to nádraží, hala, že?
A tak jsme tam pochytili mluvící český kluky.
Tak hned na ně a co a jak.
Tak kluci říkali: „Hergot kluci, to jste se teda dostali do maléru, no.
Ale přejeme vám to.
Tak my vám ty jízdenky koupíme!"
A skutečně, neokradli nás.
Dali jsme jim peníze. Oni nám koupili jízdenku do Mariboru.
Jenže ve vlaku jsme se dozvěděli o situaci v Mariboru.
Maribor, to byla hranice mezi Slovenií [Slovinskem] že,
a tehdejším, tedy pozdějším, v té době Untersteiermark, a Rakouskem.
No a tak já říkám: „Jene, my tam nepolezeme jim ronou...
rovnou jim do pařátů.”
V Grazi jsme vystoupili, sedli do vlaku na Saint-Amand,
ne Sankt, Sankt Andrä, přes Brück na Sankt Andrä a Lavamünd.
A skutečně jsme do toho Lavamündu celou noc se tím courákem prostě štrachali.
A tam jsme už jako před ránem vystoupili.
A od toho, z toho Sankt Andrä k eh... samotné hranici nebylo daleko,
tam už není daleko, tam je to tak, s.., jestli kilometr.
A tak my jsme prostě, my eh... uhnuli se železnici a šli přes pole.
Vedle byla vesnice, jaká nevím, ale [odkašlává si] před Drávou eště.
A my prostě jsme ji minuli a rovnou dostali jsme se k silnici a k mostu.
A tam na jedenkrát vidíme v takovým mlhavým světle,
že tam stál voják německej.
No a to víte, my jsme jako v tom momentě prostě ho nezahlédli
a on nás musel v každém případě vidět.
Nezbývalo nic jiného, nez eh, než risknout.
A viděli jsme nakonec, když jsme šli už po tom mostě přímo,
že i na druhé straně byla budka taková a že i tam byl voják.
A ten voják na druhej straně,
než jsme my došli k tomu na tom prostředku, na prostředku mostu, zmizel.
Měli tam domek, asi zřejmě strážnici nebo co.
A tuten nás nechal projít, na tom prostředku, jo?
My jsme pozdravili samozřejmě, jo?
„Grüss Sie Gott!“ A šli jsme.
A Honza dokonce: „Heil Hitler!“ [směje se] a prošli jsme.
A když jsme přišli tam na konci, tak říkám: „Honzo, sláva!“
Pěšinka šla takhle nějak nahoru za ten Lavamünd.
Tam se stavěla nějaká velká továrna.
Ale dnes už nevím, co to bylo.
A my jsme ji obešli a rovnou do tej vysokej stráně k lesům nahoru.
No a tam jsme se prostě zeptali na samotě, jo?
Poprosili jsme kousek chleba.
Dali nám prvně kukuřičnej chléb, jo, čerstvý kukuřičný chléb.
Řekli jsme jim jako, že jsme Češi, že jsme na útěku.
No a pak jsme samozřejmě eh...těmi lesy na Kranj směr, vobcházeli Lublaň.
Ehm G.., Gorek, Go.., Kolo.., Kolom.., ne. Jak se to jmenovalo? Ko..
IV: To nevzpomínejte. To nevadí!
Kde, které město vám nakonec bylo osudné? Kde vás zatkli?
EB: A my přišli na jugoslávské nějaké lidi a ten se nás ujal.
Byla chyba asi, nevím dneska, že jsme mu uvěřili.
A ten člověk nás vzal, ukryl nás v nějakej chaloupce stranou.
A řekl, že nás musí, že nás převede přes eh..., k jako přes hranici chorvatskou
do určitých rukou, jo, abychom se dostali na místo.
My jsme netajili, že jako jdeme pomoct Jugoslávii, ne?
A on s námi jednal velmi slušně.
Nedalo se říct, že by to byl prostě eh... podvodník
anebo nějakej eh... mázl, kerej by nás byl chtěl, to nevím.
No a opravdu tam jsme přespali a ráno, ráno nás vypravil.
Prvně šel on, pak šel za ním Honzík a nakonec já.
To zn.. v určité poměrně velké vzdálenosti.
A [odkašlává si] tam na té druhé straně jak byla ta samota, jo,
ku které jsme měli dojít, a za ní byl ten les,
tak tam měl on vyjít ven,
aby dal znamení, že se máme jako k němu dostat.
Je.., on i Honzík se k tej samotě až dostali, ale zmizeli tam.
A já čekal stále. Já jsem se zastavil, čekal jsem stále.
A nebylo mi to prostě nějaký, bylo mi to podezřelý.
Nešlo mi to nějak pod fous.
A tak jsem si říkal: „Co kdybych já to obešel eh... trošku jinou stranou?“
A tak jsem to skutečně obcházel, až jsem se dostal k nějaké dědince Grčko [Grčarica?],
kde byl vykolejený vlak.
Kde partyzáni předtím někdy vykolejili vlak.
A já blbec, já jsem vám šel z té silnice těch pár metrů k tomu vlaku ze zvědavosti.
A tam se vyřítila domobrana a sebrala mě.
A v té domobraně byl dokonce i jeden Čech.
No, a tak jsem se dostal do Mariboru.
V Mariboru jsem poznal upravenou střelnici, přímo ve dvoře,
asi 10 metrů délka, šířka té bedny byla tak nějaký dva metry, jo,
a vysypaná kamenem, jo, drobným.
A tam se před tím střílelo.
Dnes když tam přijdete, a my jsme tam byli, škoda, že jsem neměl aparát,
tam jsou obrovské dvě desky a před tím park.
Ten park tam nebyl, kdy.., kdysi byla tam ulice Gej.., Gerichthofgasse a malé chaloupky.
A za těma chaloupkama tam šli, prostě eh... šla ta silnice na Ljubljanu.
Tehdy jsem se tam byl, v kterém roce [nesrozumitelné], no, nevím, podívat
- ve čtyřia.., ve čtyřia.., eh... ve čtyřiadevadesátým podívat.
Tak na té, tam jsou tabule, obrovské tabule na zdi v těch místech,
kde stála ta střelnice, zvenku, se jmény popravených, jo?
Takže eh... je možné prostě, to tak zřejmě zůstalo.
IV: V Mariboru jste byl vězněn jak dlouho?
EB: Prosím? V tom Mari..
IV: V Mariboru?
EB: V Mariboru, no tam jsem trčel do února.
A v únoru, představte si, v únoru, 12. února na jedenkrát velký fofr.
10. listopadu došlo, hmm Badoglio, došlo prostě eh... k zradě v Itálii.
Badoglio se předal na americkou stranu ke spojencům, že?
A Němci měli velké eh... starosti nejenom s odbojem v Itálii, ale i se samotnými italskými vojsky, že?
A tak v eh... Untersteiermarku a tam, kde měli vězně,
hlavně komunisty, jo, hlavně komunisty, ale i kterékoliv podezřelé lidi,
že by byli pomáhali s.., eh... partyzánům, ať už potravou nebo jakýmkoliv způsobem, jo,
tak je prostě pozavírali.
A ty pak byly poslány do Flossenburku.
V toho 12. února, 12. února najed.. nás eh... tam eh...,
12. února eh na jedenkrát došlo k jakémusi poplachu nebo ruchu nebo co.
A tam eh... se stalo to, že přijelo, přijely německá auta s plachtami, ne, náklaďáky.
A najedenkrát začali vybírat z cel lidi.
A tenkrát jich vybrali 150.
A všech 150 bylo postříleno u Gla.., u Klagenfurtu na černé louce.
A odpoledne pak, už potom k večeru hlásilo to auto,
které projíždělo ulicemi Mariboru,
a hlásilo to v německém jazyce i v slovinském,
že prostě ta a ta jména, jo, nepřátel Říše, byla všechna, byli všichni popraveni.
Tak jsme se dozvěděli prostě i o svých kamarádech,
kteří byli s námi na cele.
Eh... Rudla [Rudolf] Gustinčić, jo, Josef Še.., Šedivý, takový eh... skoro český jméno.
Ten byl u domobrany a holt vzal si dovolenou a on přetáh.
A oni ho také zastřelili.
A jeho dívka čekala dítě.
Každý den chodila eh...ulicí.
A my jsme měli možnost, poněvadž jsme byli nad bránou, z okna se dívat.
Jenže holt bylo to ošemetný, muselo se velmi a velmi opatrně.
Ale oni si přece tu a tam leccos řekli.
No, tak se už, tak už své děťátko neuviděl a domů se nedostal.
Eh... Ledvina. Pak tam byl četník, který byl v.., z podezření,
že eh... napomáhál nějakým způsobem eh partyzánům, že?
Byl tam Srbín jeden, neznám jméno, to si nevzpomínám.
No ohromní lidi, ohromní chlapci.
A dycky večer ty krásný písně, já jsem dycky, no, to se nedá hovořit.
A neumlčel je nikdo.
No a po této popravě, která nastala,
na jedenkrát byl velikej šum a transporty, a transporty vlaků do Říše.
Tak jsme se dostali i my, prostě i já, do transportu.
S Jendou jsem se už nikdy nesetkal.
Nevím, kde skončil, jak skončil nebo co, nevím.
Ani s tím člověkem, který prostě se nabíd, že nás provede.
Do Flossenburku byl velký transport.
Byl to jeden z největších transportů a poslední snad, který přišel do Dachau.
V.. Dach.., přes eh... přes ...
IV: Vy jste byli ještě nějaký den v Salcburku vězněni?
EB: No jo, ale tam jsme byli jenom na noc.
IV: Ano.
EB: A to víte, jeli jsme, to bylo couranice, to bylo hladu!
Poněvadž asi dvě noci a bez jídla a v té věznici toho jídla taky mnoho nebylo.
Takže vono to bylo velmi, velmi, velmi zoufalý.
No a nakonec nás z toho Salcburku eh... druhý den vypravili na Schwandorf.
Ve Schwandorfu jsme eh... se zastavili.
A tam nás ve věznici nechali,
prostě tam nás, my jsme byli tam plní, jak se říká té.., ten dvůr.
A tam jsme museli řezat a štípat dříví zase a tak dále.
No, nikde nás nenechali prostě eh..., bez vodpočinku moc.
No a odsuď pak jsme cestovali na, do Flossu.
Eh... jak dlouho ta cesta v „kvočnách” trvala, to vám ani nepovím.
„Kvočny”, to byly úzké kamrlíčky ve vagónech vlaků,
do které se nastojato, jo, vešli akorát dva lidé, víc nic.
A to víte, eh... že jsme prostě vod té doby asi ty páteře máme takové prostě eh... zmožené a pokřivené. A ...
IV: Pauzu. Došla páska.