CM: Můžeme.
IV: Pane Buriane, přibližte nám, prosím, dobu Vašeho vězení v koncentračním táboře Dachau,
kde jste několik měsíců strávil.
EB: [odkašlává si] Máte pravdu. V Dachau jsem se dostal nejprve na izolační blok.
To byla karanténa, patnáctka.
A tam nechtěl jsem do vnitřku do baráku,
a tak jsem bloumal většinou před eh... domem.
Od branky tam vedla taková dlouhá pavlač, jo,
a tak po té jsem chodil a prostě tak ubíjel čas.
A nevím, zda to bylo druhý nebo třetí den,
na jedenkrát se v brance objevil člověk s typickou německou takovou čepkou,
jaké dnes nosí Němci, když sem přicházejí.
A ptal se mne: „Co, ty jseš Čech?“
Já říkám: „No, co má bejt?“
Ale už mi něco připomínal ten člověk.
A já říkám: „Co má být?“
– „Hele, a ty si sem přišel kdy?“
Já povídám: „No s Jugoslávcema.“
A on se jen tak na mě podíval a já říkám:
„Sakra, dyť ty chlape, já tě znám!“
Povídám: „Jak se jmenuješ?“
A on mi řekl: „Novák.“ Jo?
A já povídám: „Děkuju.„ A on na to: „Hele, jestli něco víš, neříkej jim ani slovo!“
Jako Němcům. „Jestli něco víš, neříkej jim ani slovo!“
A rychle zavřel za sebou branku a zmizel.
Myslel jsem si [odkašlává si], když jsem potom z 15. bloku přišel do ne.., do revíru, do nemocnice,
tak tam byl známý náš lékař,
velmi známý, ale když já momentálně si na to, Bl..
IV: Dr. Bláha.
EB: Bláha, ano. A já jsem tam byl s nějakým hmm knězem.
Ten pocházel tady od Slanýho, jo, a s nějakým hmm Břetenářem
- to byl redaktor árijskýho časopisu nějakýho, jo?
Proti prostě eh s Němcema spolupracoval, jo?
A po válce snad ho měli prostě soudit,
a nevím, jak a co, jak skončil,
poněvadž já jsem se už s ním víc nesetkal.
Ale tehdy jsem ho jako varoval, že to nebylo rozumný,
když se prostě dal na cestu Němců,
že musel počítat, že německý národ jako takový,
i když je silný a dobře prostě vycvičený,
že není možné, aby zvítězil.
No a ten eh... Chrastima, a ten kněz nevím, jak se momentálně,
já bych na to přišel později.
No a [odkašlává si] tak v leččem.. a teď pravděpodobně ten kněz,
ten pravděpodobně eh... upozornil eh... faráře,
kte.., o mém, teda o mé přítomnosti v Dachau.
Jináč to není možné, aby z ničeho nic se na jedenkrát tam objevil člověk, jo,
kterej se jen po mě podíval, blízko baráku vzadu,
poněvadž nad tím hned byla kousíček pár metrů strážní věž, jo?
Aby jenom prostě se po mě podíval,
položil tam chléb, jo, na roh tohoto a šel zase to.., ke svému baráku.
A dvacítka to byl český blok.
A knězi byli myslím na dvaadvacítce tuším.
Nevím. Asi. No a také eh... pan Beran, pozdější arcibiskup, to bylo to samé.
Najedenkrát, dycky, když jsem vyšel k večeru,
tak procházeli a dycky mě tam na ten roh položili chleba.
Já jsem zprvu nevěděl, jo, že je to pro mne, jo?
Až potom nějak, já nevím, když tam druhej den ležel,
tak na mě ukázal, jo, eh... k tomu chlebu.
Tak jsem věděl, že si ho mohu vzít.
No a tak po ten čas, co jsem tam byl,
mě dycky k večeru mě tam dávali ten chlebíček.
No, nebylo toho mnoho, ale víte, von každej krajíček chleba byl dobrej.
I když v Dachau byla poměrně strava dobrá.
Přicházely tam balíky, já jsem od nikoho tam nic nedostal.
Eh Češi byli na samostatným bloku.
A to je třeba připomenout, že rozdíl pak mezi Dachau a pozdějším Flossenburkem byl ten,
že právě tady byly jaksi národy pohromadě, jo?
Kdežto ve Flossenburku jsme byli rozházený
a vliv tam měli zločinci.
No a s.., po tomto eh..., po krátké době, jo,
jen za pár snad dnů najedenkrát jsem byl vybrán na komando Kümmel [?] do Dachau.
To bylo hned na, nějak na začátku města.
A [odkašlává si] tam člověk musel být stále na optr.., v opatrnosti,
aby nesebral si eh... nějakou mrkvičku a někdo ho viděl.
Na to jsme už byli upozorněni svým vedoucím nebo takovým vedoucím party,
panem Prokešem, ruským legionářem z Uherskýho Hradiště,
který tam také byl jenom proto, že byl legionář.
No a přeci jenom se tu a tam podařilo nějakou tu cibulku nebo něco sebrat.
Ale kontrola byla taková, poněvadž esesák šmejdil stále kolem nás, jo?
A také civilní obyvatelé, pokolit.. pokud tam byli
a viděli by vás, že jste se něčeho dotkla a přisvojila si to,
nemyslete si, že by bývali měli s vámi nějakou prostě eeh...,
že by vám chtěli pomoct a nebo něco.
Ne, nebyli a proto právě jaksi k německému národu,
i když ho nechci obviňovat celý za všechno,
dívám se s určitým prostě, s určitou rezervou.
No a z toho Dachau najedenkrát přišel rozkaz,
že musíme prostě odejet.
Kam, nikdo neviděl, nevěděl.
A tak jsem se akorát stih s člověkem, Pražákem Tondou Trnkou, rozloučil
[odkašláva si] a ještě s jedním, ten pocházel z Domažlic, jo,
nějakým Krčmou a prostě odjeli jsme.
Nacpali nás do, do kačen, to znamená do těch úzkých kamrlíků ve vagónu
a ja.., je.., jechali jsme do toho, toho, do, nejprve do Schwandorfu,
kde jsem, jak už jsem povídal předtím, museli řezat dříví
a byli jsme tam jednu noc.
A druhou noc, druhý den hned ráno vyrazili jsme do Flossenbürku [odkašlává si].
Ve Flossen.., Flossenburské nádraží bychol.. bylo úplně jako na okraji města
a dál už trať nevedla.
To znamená tam byla konečná.
No a tam na nákladním nádraží právě, na tom konci [odkašlává si],
byly ob.., obrovské štosy dřeva.
Bylo to dřevo, které prostě překládali a nakládali eh... heftlinci,
vězňové koncentračního tábora Flossenburk.
A my jsme museli odtud z toho nádraží takovým obloukem jít pěšky až nahoru.
To vedlo, no, dobře přes dva kilometry cesty, a do kopce.
A pochopitelně hned jsme šli kolem brány do lomu
a blízko na okraji byla hned hala, kde později jsem zjistil,
že se stříkají už eh... hotové trupy letonů, letounů,
který se dělaly v těch halách, jo?
Některý, které tam byly, například Delta 11.
No v koncentračním táboře nás šoupli nejprve do.., dozadu ke, na malý dvorek za holzhof,
na dvorek u kremační pece.
Takže nad námi stála vlastně strážní věž a hned vedle kremační pec.
Bylo to takové přivítání snad, aby eh... vniz.., vězně upozornilo, jo,
co ho čeká, a nebo to, že odtud není úniku.
Flossenburk byl likvidační tábor.
Už jenom nápis na bráně kamenné znamenal prostě upozornění „Arbeit macht frei – Schutzhaftlager“.
No a my, eh... náš transport, bylo nás tam, no pěkná řádka,
kteří se tam dostali.
A já jsem byl mezi těmi Jugoslávci jedinej Čech.
No, na tom eh..., na tom eee dvorku, na tom prostě, u samého lesa,
kde dnes stojí nad tou roklí, kde stojí dnes kostelík Pole.., Poláky postavený,
a rokle, kde byli upalováni ve velké spoustě ti,
kteří nedošli a nebo byli sem dopraveni nebo uhynuli,
byli utlučení v táboře na různých komandech, jo?
A ke konci jich byla spousta.
Lidé tam zůstávali o hladu.
Prostě umíralo se, jak se říká, vysílením, vyhladověním.
Takový krajíček chleba nejprve 100, asi 150 gramů
a potom slabých 100 gramů
měl postačit na jeden den pro člověka,
který pracuje těžkou práci.
Ať už to byli heftlinci v lomech...
No, tam když jsem se dostal, no to byla hrůza.
Věděl jsem jasně, že jsou to mé poslední dny.
Ale štěstí mně přeci jenom přálo.
Já jsem byl z té, z té, z toho dvorku poslán nebo přidělen do bloku 5
a z toho bloku 5 jsem byl pak vybrán do lomu.
Lom, to byla krutá práce, obzvláště v zimě, no, to bylo strašný.
Jednak opracovávat velké kameny.
Na mnohé se kámen zřítil.
Jiných utlouk eh... kápo Max bezohledně lopatou nebo čímkoliv, co do ruky vzal.
Byl to vrah surovec.
A tam jsem odtud měl přeci jenom štěstí
uváznout na lepším místě.
A sice jednoho dne došel nevím kdo a hlásil,
kdo je prostě malíř, jo, natěrač a tak dále.
A já jsem se přihlásil, což bylo jako obdivuhodné,
protože já jsem byl dost vopatrnej,
abych někam jen tak lez, po zkušenostech.
Ale vlít jsem v Jugoslávii do toho sám a vlít jsem i tady.
Ale představte si, že já jsem měl štěstí.
Chlapi mi říkali: „Ty jsi vůl, neblbni čoveče, kam to lezeš.
Dyť tam tě se.. , tam tě čeká klacek, tak tě čeká smrt!“
A náhodou já jsem dostal kápo, jmenoval se Fritz Weber.
Byl to eh... Lotriňák a byl to velice inteligentní a dobrý chlapec.
Nevím, proč tam byl.
On sám tvrdil, že tam byl pro nějakou krádež vysoký částky peněz někde při práci.
Ale já jsem nad ním mnohokrát s.. tak nějak spekuloval
a došel jsem k závěru, že to byl buď komunista
anebo prostě eh... člověk,
který měl vzdělání, poněvadž jednal velmi inteligentně s námi,
a který jako nesouhlasil s hitlerovskou politikou, totiž s nacismem.
Ale ať už je to jakkoliv, jo, byl to člověk, nad kterým se vždycky zamyslím.
No a s tím jsem se dostal do komanda SS-Siedlung.
To bylo komando, komando gestapácké, jo,
které bylo velmi přísné.
No a to víte, Vy jste tam byla ve Flossenburku zřejmě.
Tak nad tou strání tam zleva,
ten první domek a za ním taková řada,
tam byla ulice, jo, kde bydleli eh... velitelé a dozorci lágru Flossenburg [oskašlává si].
V tom prvním právě tam bydlel eh... Kün.., velitel lágru Künstler.
Za ním pak tam bydlel Baumgautner [Baumgartner], a já, bůh ví, jak se, Schmied a já nevím, jak se jmenovali všichni už.
A [odkašlává si] tam v té době to byly dřevěný domy z takových obrovských jako klád sestavený
a ty skuliny mezi těmi dřevy, jo, byly vycpávány nějakou pytlovinou nebo čím
a udusávány nějakým kytem.
Ale pochopitelně tam v létě je krátké léto,
ale skutečně horké, ale zato zimy dlouhé a kruté.
Víte dobře, že tábor je velmi vysoko, už v kopcích.
No a tak samozřejmé se nemohlo stát nic jinýho,
než že se začaly, eh... začali jsme ty staré, popraskané, jo,
náplně vyškrabávat ven a dělat náplně eh... nové.
A jak? Pytle mořské křídy, potom eh... se to míchalo,
prostě dělalo se takové bláto
a do toho se dával hmm, ježišmarjá, jak se to jmenuje?
IV: To nemusíte vzpomínat, to nevadí.
EB: No, já na to přijdu.
A to eh... se prostě míchalo - udělalo se takové těsto.
A s tím se potom zamazávaly takhle umotané pytlové prostě pásy.
Ty bývaly kolikrát takhle silné [ukazuje rukou tloušťku]
a za sebou několik.
A za to se potom vecpal, to bylo jako kyt,
a to se tam vecpával a udusával jo, ta těstovina.
V létě, když slunce pálilo,
tak šla, ten pach, ne, z toho šel do očí a to vás pálily většinou oči a tváře z toho, jo?
Takže [odkašlává si] jsme jednak zkusili prostě, dech jak byl také poškozován tím, ne,
prostě byla to surovina nezdravá.
No ale měli jsme jako pokoj,
mimo nějakýho toho zařvání eh... starýho Müllera,
sturmbannführera, a těch různejch eh... dozorů, které při nás byli.
Poněvadž oni většinou se tam střídali na tomto komandě jenom dva,
nanejvýš tři, když některý měl dovolenou, ne, takže vystřídal.
Ale nejvíc s námi byl právě ten Müller.
No a ten jako šel spodní ulicí, no a ty domky byly vejš, takhle v stráni.
Nahoru se utýct nedalo, protože celý tábor byl vob.., vobklíčen.
Tam oni měli všude eh... venku své stráže.
A mimo toho byly tam věže.
Z těch věží se dalo kulomety snadno střílet na druhou stranu k těm barákům.
Pokud jsme byli v prvním a v druhým baráku to šlo,
v třetím už jsme byli poněkud krytý, no ale nebylo o co stát.
A tam se mi přihodil, nevím, mám to říct, jo?
Co se mi nepřihodilo:
Z prvého baráku, když jsme tam dělali taky,
přiběhla nebo přišla teda eh... paní domu.
Byla to toho velitele lágru žena.
Blondýnka, kolem 50 let nějak.
A velitelsky ukázala rovnou na mě, jo, a: "Komm mit!"
No, předtím ale hovořila s tím Müllerem, dozorcem.
No tak já jsem ustrašeně šel za ní,
jako prostě spráskanej pes, a do domu mě vedla.
Já jsem si myslel, že potřebuje buď něco vynést,
popel nebo něco udělat, nějaká maličkost.
A víte [odkašlává si], tam do toho domku, když se šlo,
tak zvenku byl jeden schod a nahoře za dveřmi byly ještě další schodky.
Tam byla taková jaká, jakási rovina, aby se mohly dveře otevřít,
a zase další schodky.
A ze strany byl, vono to bylo poměrně ouzký.
A ze strany byla taková jako zídka.
A tam byl, tam bylo zábradlí takový jenom.
Za tím stál stolek, a to byl jejich,
poměrně malé místo, ale útulné,
a tam byl stolek a kde asi oni obědvali.
A proti takhle, jenom mhhh dva, tři, čtyry kroky, jo, byl závěs, jo?
A zprava od toho závěsu byly volnaj, volný prostor, prostor, volný jako dveře
a tam byla kuchyňka.
Ale to já si z tej si nic nepamatuju,
poněvadž jsem v tom fofru a v tom, co se stalo,
ani nestačil tam eh se dívat.
A doleva potom, jo, byl potom, byla asi zřejmě ložnice.
A ona mi, když jsem vylezl po těch schodech třech,
tak ona mi baba dala do rukou namazaný krajíc se škvarkovým sádlem.
No jo, to víte, já měl plný voči, abych vám řek pravdu.
A nemoh jsem ani uvěřit, jo, co se tady vůbec děje, jo?
O, a tak jsem jedl a jedl a ona se tak po mě dívala jenom, jo.
„Hast du Hunger, nicht wahr?“
Jo? A já jsem jenom kejval a neříkal nic.
A když jsem snědl ten chléb, tak najedenkrát ona popošla ty tři nebo čtyři kroky,
takhle k tej zácloně, tu záclonu rozhrnula a tam byl otoman, jo?
A ona najedenkrát, ani nevím, jak to udělala,
prostě z ní spadnul ty šaty to byly jako, já nevím, zástěra
nebo co to bylo, a vona tam zůstala nahá.
A „Komm, mein A.., mein Dolfi, komm, du mein schöner Dolfi!“
Jo? No já jsem vám vohlíd se a ve dveřích jsem viděl, že je klíč.
Chléb mě tlačil v žaludku.
Já jsem se otočil a vypad jsem.
A já jsem se venku, když jsem přišel mezi kluky,
já jsem se třás jako osika.
No a ten se pořád domáhal, jo, Fritz se pořád domáhal:
„Co je? Was ist mit Ihnen?“
No [odkašlává si] hmmm, co je se mnou?
No tak pak jsem mu to konečně řekl
a on povídá: „Pass auf.
Ich kenne gut Frau Künstler!“
A tak potom s.., stále, ještě později, ještě jak jsme tam chodili,
ale řeknu vám, já jsem chodil skoro jako po špičkách, jo?
A už jsem vždycky k tomu baráku takhle jsem snažil se hlavou votočit,
abych ho neviděl.
No jo, ale co bylo platný, barák se udělat musel a to.
A ona [odkašlává si], ona už pak nepřišla pro mě,
pro mě ne, ale vzala si tam Vladka,
toho Poláka, který byl tam, jo? Toho mladýho taky.
Takže nevím, jak a co.
A prostě byl jsem strašně rád, když pak začínala zima,
tam se už dělat nedalo.
A my jsme byli přesunutí do eh... Delty,
do haly 11, kde se eh... mon.., kde se vrtaly
a montovaly trupy eh... Messerchmiedů [stihací letouny firmy Messerschmidt].
No, ty trupy [odkašlává si], já jsem dostal zrovna u vrat,
eh... taková koza tam byla velká,
a tam byl celej trup už jako hm celej eee těma k.., těma hliníkovýma nýtama snýtovaný kolem dokola.
Ty nýty se máčely, ale nevím vám pravdu v čem,
v nějakej kyselině nebo co.
Ale to víte, že se to taky šidilo.
A voni potom ve vzduchu praskaly taky nýty.
No jo, a já jsem měl vrtat vzadu,
jak bylo prostě na ty křidýlka a na to otvor,
Takovej motor byl ta vrtačka [ukazuje rukama].
Těžký jako prase.
A vrták ten byl vopravdu takovej.
A já síly málo, a tak jsem holt snažil se prostě vobejít jen vobčas aspoň,
že jsem nepřecházel na druhou stranu
a nepřenášel jsem ten vrták s tou vrtačkou do tej matrice z druhé strany.
A snažil jsem se navrtat to z jedné strany přímo.
No jo, ale to víte, když jako tlačíte a tuhlensto na takovou délku,
poněvadž tam je ještě takovej otvor ve vnitřku, jo?
A než ten vrták tam přišel na druhou stranu a to,
tak se stávalo, že vzadu se s tou matricí rozcházel otvor.
No a jednou mě nějak přistih eh...
Nevzpomenu si, jak se jmenuje, a ale říkalo se mu obyčejně „koňská hlava“, esesák.
Přišel, koukal se tam, ach, to byla mela!
Těch kopanců a ran, kterých jsem dostal, ani se neptejte.
A zachránil mě... - z toho koukala šibenice -,
a zachránil mě Němec tedy, kápo,
který jim řekl prostě, že ty matrice jsou starý,
že už byl upozorněný, aby byly vyměněny, jo,
a že teda není divu eh..., že dochází k takovým určitým prostě eh... tolerancím... No.
Taky Kokoška tady ze Staňkov, chudák už je taky po smrti Pepíček,
ten taky se do toho dal [směje se].
Taky chudák chtěl mně nějak pomoct
a vobdržel takovej kopanec, že vlítl až ke vratům.
No a vyvázl jsem z toho tak tak, jo?
Ale říkám, těch ran to bylo nespočítaných a já sotva dolez domů do lágru.
IV: Pauzu.