CM: A můžeme.
IV: Pane Buriane, mohl byste, prosím, zavzpomínat na své spoluvězně z tábora?
EB: No, bylo jich mnoho.
Ke mě se hodně hlásili a přicházeli hlavně eh... z jugoslávského vězení,
kteří za mnou chodili radit a leccos takhle.
Ale eh jak říkám hmmm, no. Hmmm.
CM: Tak můžeme i, prominul třeba ten náklaďák,
tak klidně úplně znova od začátku. Děkuju.
IV: Dobrý, můžem znova.
EB: Jo.
IV: Já jsem tím mířila, tou otázkou, na toho bratra Rančáka,
na konec jsme to začínali.
EB: Jo, jo.
IV: Tak já asi, já to začnu celý znova a Vy už to budete vědět.
Pane Buriane, mohl byste, prosím, zavzpomínat na svoje spoluvězně z tábora ve Flossenbürgu?
EB: No bylo jich mnoho a po válce jsem se ještě s nimi také dopisoval.
V lágru samotném stýkal jsem se s Vaškem Krupkou.
To byl člověk, který pomáhal našim parašutistům u nás.
A dopadli ho nakonec nebo nalezli prostě to místo a zavřeli ho.
Jeho manželka nakonec ho zradila a odešla s Něm.., eh... s nacistou, s gestapákem do Říše.
Byl to [odkašlává si] František Jedlička z Prostějova, z Drozdovic,
kovář a řidič barona Globuse z Vitěšovic.
Byl to velmi skvělý člověk a opravdu s ním jsem dost času jako prodělal
a pohovořili jsme spolu.
On sám byl italským legionářem.
Byl, byli to eh... Štur.., Šturmové, doktor Jan Šturma a jeho tatínek eh... z Klatov, drogista,
kteří mě tak nějak dávali tu a tam, když dostali svůj balíček,
alespoň z toho lágrovýho chleba něco a nebo i z toho balíčku drobeček.
No, oni je většinou okrádali eh... samotní ti vězňové,
který se k tomu dostali a i esesáci, to, co se jim líbilo,
tak to bylo jejich.
Dále [odkašlává si] ředitel eh... plzeňského muzea Fridolín Macháček, jo?
To byl Sokol, takovej statečnej dědula s velkým nosem.
Moc si ho dobře pamatuju, ale byl to velmi skvělej člověk
a také jsem ho po válce navštěvoval.
Bydlel nad, vo, nad hospodou eh... na rohu, na kraji v ulici Hřímalého v Plzni.
Byl to Stočes, eh... ten dělal kápo.
Kdysi byl s rodiči na Podkarpatské Rusi.
A odtud, když Maďaři začli okupovat,
tak se snažil prostě také uniknout,
ale nepovedlo se mu to.
Maďaři ho dostali a předali ho do německých rukou.
A tak byl chudák nějakých sedm let prostě v kriminále.
No, byl v tom Flossenburku dosti dlouhý čas
a nakonec byl vyvolenej taky jako kápo.
No a jako kápo také, když přišly transporty smrti,
oblékli ho Němci do uniformy, té samé, co nosili stráže eh... ukrajinské, toho Vlasovce, ne,
generála Vlasova, kteří nás hlídali v lágru, no.
No a musel prostě s transportem jít.
A Rančák, a čert ví ještě kolik.
No bylo jich velká spousta. Pak po...
IV: Pamatujete si také na malíře Michla?
EB: Jakpak ne? Malíř Michl, ten byl tam nad garážema.
Tam měl svůj kumbálek.
A tomu se tak líbilo [směje se] ve Flossenburku,
že si pro něj přišli ještě jednou Němci.
Jak víte, původně eh... řada domažlických byla za Jana Smudka uvězněna,
no a mezi nimi také Frantík Michl.
František Michl maloval.
No a jeho obrazy pochopitelně se líbily tamním prostě komandantům všem.
A esesáci samozřejmé ty obrazy po nich šli jako králík po pampelišce.
No a on chudák co měl dělat?
Na tom se nedalo nic falšovat [směje se].
Tam se sabotáž nedala dělat.
Jedině snad eh... ve spojení materiálu snad, jo,
že nevydržel třeba dlouho ten obraz a ničil se,
ale jinak nevím.
No a když je potom, asi po dvou letech pustili domů domažlický,
tak František Michl se doma mnoho neohřál.
Přišli ši, přišli si znovu pro něho [odkašlává si] a Frantík musel malovat znovu a dál.
František Michl byl nejen dobrý malíř, ale opravdu i dobrý člověk.
Byl to člověk [směje se], který uměl vytvářet pro zlepšení nálady vězňů [odkašlává si],
dokázal vymýšlet různé fámy, jo?
A tak mu, tak říkali latríny takzvaný, jo? [směje se]
No, tím byl František znám,
ale jinak ho měli vězňové všichni ve.. rádi.
Vedle tam něho měl díl.., dílnu Standa Sedlák.
To byl bývalej ve španělskej válce náš úspěšnej, teda republikánskej úsmě.., úspěšnej průzkumák, jo,
eh... a takzvanej... jak se říkalo - slídil v eh... liniích frankistických.
Mluvil perfektně španělsky a také myslím si,
že měl i ženu za Španělku, ale to už nevím pevně.
Tu měl můj, jeden z mých bratranců.
A potom Frantík, pak tam byl dále eh... Franta Beneš, kovář.
Sedlák ten měl zámečnické věci na starosti
a tak znamená po lágru [odkašlává si], když někam šel něco opravit, pochopitelně,
že v místech, kde nebyl takovej přímej dohled,
tak musel mít strážného.
Jinak se pohyboval na tom území eh... tábora esesáků, ne, a stráží volně.
Dále Franta Beneš z Benešova, kovář,
který také tam pracoval na věcech kovářských.
S tím jsme se hodně kamarádili.
A on, po válce jsem snažil se s ním nějak ještě více sblížit,
ale ač jsem dělal cokoliv, nedostal jsem na něho vůbec žádnou odpověď.
Právě tak jako na rodinu Kohnovu, židovskou v Auberville v Paříži
a Anku eh... Neubrünovou, no Neubrunovou.
No, na to eeh... na toho, venku už potom nedělal takhle samostatně v lágru nikdo,
mimo komanda pevného, to znamená, kde bylo více lidí,
zahradnictví a tak dále.
IV: Zmínil jste, že...
EB: Flossenburk měl mnoho komand.
Ani nevím a nebo nemohu vám je všechny popsat,
ale mám je tu někde prostě. Mám je tu.
IV: Ano, ano. To nehledejte. To není tak...
EB: Jo [odkašlává si]. Nejhorší z komand byl Herrnsburg [Hersbruck]
a eh... u Litoměřic eh... hmm...
IV: Richard?
EB: Richard! Lidé vodsuď přicházeli většinou po třech měsících,
ale to byla, to byla s.., to byl strašnej pohled na ně.
To byli opravdoví chudáci.
Většinou se vlekli, kteří nepopadali po silnicích, že,
a nezemřeli, tak se nejednou stávalo,
že mohli zemřít před samou koupelnou v lágru.
Na tom apelplace, na tom velkém eh...,
velkém čtverci mezi koupelnou a mezi jídelnou, jo?
Ty dvě budovy, takové dlouhé, velké, když se jde ke kapli, tak zleva, ano?
A [odkašlává si] ty lágrové schody tam nahoru, jo, jak vedou,
ty tvořily spojení vlastně se všemi domy nebo bloky lágru,
kde bylo mužstvo ubytováno.
Na straně druhé, tam byly jenom hm krejčovna,
vlastně takové ty vnitřní dílny, krejčovna,
kde se opravovaly eee tak trochu vězni.., vězeňské hadry všelijaké.
Za nimi potom byly sklady oděvů vězňů.
V.. na levé straně tam byl prostě revír, nemocnice,
a tam také byl před ní ubytován anebo umístěn eh...
rakouský někdejší prostě hlava státu Schuschnigg.
No a za ním chodívala jeho manželka,
většinou každý den a nosila mu na oběd jídlo.
Jináč [odkašlává si] ve, v nemocnici v rývu, v revíru, jo, no, to byly strašné tam věci.
Tam prostě také eh... tu ti lékaři nebo kteří se za lékaře vydávali nebo co,
dávali i benzínové injekce a tak, že?
No eh... tam já jsem nepřišel,
nebyl jsem tam, takže nechci tuto část rozšiřovat,
ale hovořil o ní eh... dobře pan doktor Šturma
při Norimberském prostě procesu nebo na Norimberskejch těch,
když byl ten proces s těma flossenburskýma esesákama.
IV: Zmínil jste prominentní vězně.
V táboře se však také popravovalo.
Pamatujete si nebo byl jste svědkem nějaké exekuce?
EB: Byl jsem svědkem.
To víte, že jsem byl.
No [odkašlává si], tak prvně bych měl upozornit na Vánoce.
Vánoce jsou takový zvláštní dobou sváteční,
kdy prostě celý svět nějak vnímá jako rodinu, jo,
a dává se dohromady, aby spolu pohovořil v klidu
a v takovém prostě zvláštním zaujetí.
A tehdy v čtyřicátém čtvrtém roku na Vánoce
jsme šli z tábora nebo do tábora z eh... z Delty 11, z dílen,
a dole u krejčovny pod vysokým smrkem, který tam stál, krásný, překrásný smrk,
tam, jak je teďka ten kámen, když jste šla...
IV: Ten pamětní kámen?
EB: Ano, ten pamětní kámen.
Tak tam stál vysoký smrk a vedle toho sm.., eh... hned pod tím smrkem nebo před ním
do tábora jen asi na dva metry kousek stála šibenice
jako eh... fotbalová branka a na ní šest háků a šest pověšených vězňů.
A smrk ověšený žárovkami svítil prostě vesele.
A nevím, jakou jim, těm lumpům darebným, to dělalo radost a rozkoš.
Eh... byl jsem hm svědkem, když eh... vězeň, to se stalo krátce po tom,
jak jsem vám vyprávěl o té eh... o Frau Künstler,
kdy sovětskej rudoarmějec nebo co šel do kuchyně zezadu.
Ony tam byly, tam bylo okno a sklad.
Je pravda, byly tam mříže, ale to okno bylo poměrně vysoko.
A v tom skladu byly umístěny chleby.
To znamená ty cihly německý, ne, černý.
Tam byly v tom žaludy a čert ví co.
Eh... to se nedalo jíst,
a když to druhej, třetí den, tak to rozpraskalo a rozpadalo se.
A tam ruští dva zajatci si prostě našli pod tím oknem místečko.
A když se přivezl chléb a uskladnil tam,
tak oni - jeden si stoup ke zdi, takhle prostě s těmi rukami.
Ten druhej na něho vylezl a vyšplhal se k tomu voknu.
A v ruce měl takovou tyč a do ní zabodnutý hřeb dlouhý nebo drát, nevím.
Ale takhle vyčníval asi dlouze. [ukazuje rukama]
A on ten chléb tam nabod
a přitáh si to k sobě.
A pak už ho prostě ho shodil, rovnou přes tu mříž shodil dolů
a sahal po druhým.
A najedenkrát tam vevnitř, oni prostě nedali pozor dostatečnej
a nevěděli, se tam vobjevil esesák.
A to víte, flintu hned, jo, a, tedy pistoli, a po nich.
No ten seskočil a letěli pryč.
Jestli je zachránili, to už vám nepovím,
ale myslím, že jeden chléb zachránili
a nějaký dva se tam povalovaly.
A on, ten esesák, vystrčil tu ruku takhle venku a střílel po nich pochopitelně.
No nikoho nezasáh.
Ale představte si, že, druhej den to bylo
anebo ještě ten den, ale myslím, že druhej den až,
musel nastoupit celý tábor.
No to víte, tehdy nás tam bylo,
to už bylo nějakejch kolem dvaceti tisíc,
poněvadž to už z Polska a já nevím vodkuď eh... ze všech ďáblů,
ze všech stran se hromadili lidé tam.
No a museli jsme nastoupit.
Ten plac tam byl plnej tam.
A to je hezkej prostor, jak víte.
Ten byl úplně plnej.
A byly vytvořeny řady, takhle vod sebe asi,
aby eh... mohl procházet mezi těmi řadami adjutant.
V té době byl Künstler eh... pros.., poslán do Jugoslávie potlačovat,
jako velitel eh... do nějaké jednoty, -tky „Princ Evžen“ [SS-Division „Prinz Eugen“]
potlačovat partyzány, jo?
Takže ho zastupoval nějakej Baumgartner, jeho zástupce.
Takovej malej celkem pidimužík, ale frajer v rukavicích samozřejmě, no [odkašlává si].
Špatné na něho dívat.
A já když jsem ho viděl přicházet, tak von se vám zastavil
a hned a tak si mě prohlížel.
Já měl strach, ale věděl jsem proč,
poněvadž jsem věděl, že ta baba, ta tam chodívala ještě s nějakou, myslím, že se Schmiedovou,
vždycky na ten lágr tam, jo, a si to prohlížely.
A já když jsem řekl potom - nechtěl jsem se nikde zmiňovat - ,
ale eh... Jeníkovi Šturmovi, tomu jsem opravdu věřil,
tak jsem mu řekl, o co se jedná, co se stalo nebo přihodilo.
Tak říká: „Prosím tě, ani sem nechoď, jo?
Pokud je tady uvidíš, tak koukej zmizet!“
No tak já skutečně se těmito slovy řídil. No a eh... kde jsem...
IV: Co se stalo s těmi dvěmi, co ukradli ten chléb?
EB: Jo, nastoupili jsme a najeden.., stáli jsme tam dlouhou dobu.
No to víte, než mezi tolika tisíci prošel takovým krůčkem, jo,
volným, jo, ledabylým pan eh... G.. Baumgartner,
no tak to nějakou dobu trvalo.
A když přišel ke mně, jak jsem už říkal,
tak si mě tak pozorně prohlížel a já se jenom zatáh do sebe.
Měl jsem obavy, že to s mnou šlehne.
A on šel ještě o pak, pak o krůček dál
a takhle měl bičík v ruce a s tím bičíkem se takhle šlehal vždycky,
jako po těch eh..., po těch botech.
A kousíček vode mě ten Rusák byl,
estli vo nějakejch tři, čtyři lidi, a on vám ho vytáh!
Toho jednoho našel, toho druhýho ne.
A hned za ním šel kápo.
Eh... to byl eh..., to byl kápo tábora, ne, lagerkápo.
A hned ho rafl.
Byl to chlap jak hora a byl to taky někdy esesák
a provinil se nějakým způsobem a dostal se do koncentráku taky.
Ale tam dělal lagerkápa.
No a, a už ho táhli, jo?
A před eh... písárnu tam, na pravé straně.
Tam byla lavice.
Na tu lavici dřevěnou položili, stáhli kalhoty a prostě býkovcem padesát ran.
Snad jich bylo i víc, ale to, tam my jsme neviděli,
poněvadž před náma byli eh... přes ten roh těch lidí, to jsem neviděl.
A pak ho, toho člověka z tý lavice vzali,
to už byl kápo zřejmě blokovej,
a odvedli ho nějakejch třicet kroků, tady ke středu,
jak stávala ta šibenice, tak tam byla obyčejná postavená a vyvýšená,
aby i ti zadní, co byli v řadách tam, ne, na tom zástup.., v těch zástupech na tom dvoře,
aby dobře viděli.
A tam teprve ho pověsili, jo?
To je druhej případ.
Pak ještě byl, viděl jsem utlučení přímo ranou do hlavy, jo?
A hm pak jsme tam měli, jak říkám, toho Maxe, jo,
a hrozný typy lidí.
Většinou oni esesáci obzvláště ke konci,
když se situace už nevyvíjela pro Německo nějak zdárně,
tak nechávali tuhlensty zločinné práce tutěm zeleným kápům.
No a pochopitelně to byli samí zločinci, samí vrahové.
A těm za dobrý prostě, za hezký,
eh... za hezkej pohled esesáka, co by neudělali?
Takže vlastně jejich práci potom už zastávali.
Ale přitom označit, jak jsem říkal, ten Baumgartner a i esesáci prostě...
na koho si zluskli, tak ten šel, prostě.
IV: Vzpomínal jste, že v samém závěru války nebo v závěru existence tábora
jste byl svědkem pravděpodobně náhodou příchodu Goliana a Viesta do tábora.
Mohl byste nám o tom něco říci?
EB: V sobotu, v sobotu, ne, ano, v sobotu večer, ráno, brzy ráno
přišel za mnou Fritz Weber a povídá mi:
„Du, gestern schickt hier die tschechische Kommandant aus Slowakei“, ne?
No já říkám: „A co?“
A jsou prej tady na jedenáctce, na jedenáctým bloku.
Hm. „Na jedenáctce. A co s nimi?“
– „No, nevíme,“ jo, pokrčil rameny.
A já jsem říkal, že se jako na ně půjdu podívat.
A on říká: „Ale pozor – Pass auf! Es ist nicht gut!“
No a tak já jsem šel.
Oni tam byli prostě dáni pod dozor,
gestapo je přivezlo večer předtím,
a oni tam byli dáni na jedenáctku pod dozor tamního kápy.
A to bylo lo.., to byla ludra, to byl lotr.
Jako na pětce, tam byl taky takovej jeden výtečník.
A já jsem skutečně šel.
Tam se muselo sejít vod nás, schody byly ještě takhle,
od těch baráků na tý hlavní schody, které tam vidíte ještě dnes stále.
A zase byly takové prostě druhé na druhou stranu.
Blok 11 byl o malinko níž než jsme byli my.
A tak já jsem šel.
A já jsem vám do těch schodů zrovna eh... kamenných lezl k tomu baráku 11.
A najedenkrát z tam odtud z domu vylezl člověk,
další heftlink v civilním obleku a za nimi esesák.
Říkali jsme mu „koňská hlava“, ale jak se jmenuje,
hm tedy to jméno, to jsem si nikdy nezapamatoval.
A ten je vedl.
No to víte, já už jsem nahoru utíkat nemohl, protože by mě byl viděl,
zahl.., zahlídl by mě býval, tak jsem ustoupil jako doleva a šel jsem jako nahoru.
On mezitím přišel k těm schodům, šel po těch schodech dolů.
A já poznal jednoho, toho druhého člověka nevím.
Ale Viesta jsem znal.
Mám ho tady ještě ve starý prostě eh... skici i pozdější.
Viesta jsem znal, protože byl na velitelství eh.. v Rue des Bourdonnais v Paříži, jo?
Byl to náš důstojník zahraniční armády.
Toho druhého nevím.
Ale je dost možné, že to byl ten Čatloš [Ferdinand Čatloš, ministr obrany Slovenkého štátu]
nebo kdo to byl, já nevím, takže to říct nemůžu.
IV: To už se schvyl.., to už se schylovalo k samému závěru války.
Můžete nám popsat, jaká byla situace těsně před evakuací tábora,
když tam přicházely stále další transporty?
Prostě období, než jste vy sám nastoupil na transport, pochod smrti?
EB: Situace [odkašlává si] byla neudržitelná [odkašlává si], víte, tábor byl pův...