CM: Můžeme.
IV: Pane Buriane, popište nám prosím situaci jaká byla v samém závěru války v táboře Flossenbürg
těsně než jste nastoupil na pochod smrti!
EB: No [odkašlává si], v té době před odchodem samotným skončila práce venku.
Zůstali jsme v táboře a... a jako uzavření.
Jednoho dne zmizeli stráže vůbec
a nikdo nevěděl, kde jsou.
Domnívali jsme se, že zdrhli.
No a tak jsme klidně čekali prostě,
kdo si pro nás přijde, ale stráže se pak vrátili.
Nevím, jestli po jednom nebo po dvou dnech.
No, vysedávali jsme na těch kamenech tam před baráky a na skále a opalovali se.
Pak najedenkrát došlo k rychlému nástupu
a odešel první transport.
To bylo nějak před polednem.
A druhého dne došlo na nás.
Každý dostal hrst ječm.., eh... žita,
hrst žita do kapsy a to mu mělo stačit na bůhví jak dlouho, jako potrava.
A víc jsme nic jiného neměli.
No, hned od samotného baráku, od samotného bloku,
jsme se eh... po schodech dostali dolů,
kde už se řadili za sebou, kde se transport řadil.
No a my jsme samozřejmé byli poslední, jako blok.
Ten transport měl zřejmě nějakých šest tisíc lidí.
Za námi šla esesácká parta s kulometem a s vlčáky
a po stranách nějaká ta verbež, Ukrajinci, Vlasovci, jo,
kteří tábor hlídali a také, jak jsem říkal, i někteří ti kápové,
kterých Němci oblíkli do německých černých vojenských obleků.
První noc přišla, přišel déšť.
To trvalo takové, druhý ještě, i druhou noc.
A to už jsme byli unavení.
Bez odpočinku dvě noci a den bylo hrůzné.
A třetí den konečně večer jsme zastavili kdesi na takové jako pasece,
kde byl močál.
A na tom močále nás zahnali k té pasece doprava.
Tam byly keříky tak hm do těch dvou, tří metrů, výš ne,
takový porost, že?
No a tam jsme měli ležet v tuhlenstom, v té mokré trávě, v těch loužích.
Pochopitelně, když jste si lehla, no tak zespodu šlo nejenom chlad, ale i voda.
Ale už cestou, poněvadž jsme byli v pětiřadech,
už cestou se ke mně jako přidal eh... doktor, že, Slezák,
který byl nějakým redaktorem hm... českých novin,
Českého slova nebo něco takovýho.
A ten říkal: „No, hele, no jak jsem slyšel nebo co,
ty jseš eh... z armády zahraniční a tomu rozumíš, co kdybysme zdrhli?“
No, já jsem povídal: „Jo, to by, snadno se to řekne, jo,
ale horší je to pro věc.., provést.
Proveditelný to bude až tehdy, až se to nějak ustálí,
až dojde k nějakýmu klidu.
Ale dokud budeme v pohybu, tak s tím nepočítej,
protože jednak dožene tě pes nebo kulka, jo?
A kolem, jak vidíš, ty eh... Ukrajinci, ty Vlasovci,
ty jsou zrovna tak nemilosrdní jako Němci, jo?
Tak s tim nemůžeme počítat.“
A tady na tej bažince jsme se sešli
jako nebo vlastně jsme byli, spolu jsme tam ulehli.
A jsem mu říkal: „Tak hele, jediný tady je to možný, ale já půjdu první.
Kdyby jsi slyšel střelbu a stalo se něco,
nebo výkřik nebo něco, nepouštěj se, jo?“
A tak jsme se rozešli.
A já jsem se s tím křovím opravdu prošťoural.
Je dost.. nedaleko střílel některý z těch, kteří nás vedli, jo?
Ať už to byl eh... kápo a nebo ten Vlasovec, nevím.
A já jsem využil toho místa.
Z druhé strany jsem také slyšel.
Věděl jsem, že tam je mezitím určitá mezera
a že jedině touto mezerou bych mohl prostě proniknout.
A tak jsem se jako proplížil.
Musel jsem dávat samozřejmě také pozor, protože oni byli mobilizováni také eh... v dědinách lidé,
aby jako dávali pozor, že tam jde transport, jo,
a aby lidi pochytali anebo je, znemožnili jim prostě útěk,
kdyby se to stalo.
Tam na to se muselo dávat pozor [odkašlává si].
A mně se vám to nějak tak, ani nevím jak, podařilo.
Tam byla tráva, i když byla poměrně vysoká, asi taková, jo.
A plížením já jsem šel jak had,
a dost pěknej kousek.
Když jsem, když to křoví skončilo a ta travina jak tam byla za ním,
no to bylo, nechci tvrdit, ale nějakejch 60 metrů.
To nebylo málo na to.
A já jsem musel dycky prostě po kousku vod toho křoví rychle se dostat dál
a potom po kousku dycky klouzat dopředu.
A mně se to tedy opravdu podařilo.
A jakmile jsem se dostal už až k polím, jo,
tak už tam byly prostě stromy, byly tam už eee i ty keře
a bylo tam různej, eh... různý krytí.
Tak jsem moh kolem sledovat tu silnici,
po které ten transport šel.
Cestou náhodile jsem nepotkal nic.
Akorát jsem slyšel střelbu za sebou z míst, kde ležel ten transport.
S doktorem Husákem jsem, eh... s doktorem eh...
IV: Slezákem.
EB: Slezákem už jsem se nikdy nepotkal.
A byla už tu jako, jednou jsem viděl, myslím, že v novinách,
Osvobození nebo někde, se někdo po něm ptal,
ale já jsem se neozýval.
Neozýval jsem se už proto, protože jsem nechtěl dělat větší bolest lidem, jo,
který ztratili člověka.
Dyť já jsem byl případem.
Ptal.., ptali jste se mě, jestli jsem byl eh... účastníkem nějakých tuhlenstěch poprav anebo co.
Podívejte se, z Weidenu na pětku blok přišel vězeň, Čech.
Byl od Kutné Hory, přesně nevím z které z dědiny, jo?
A.., Karel, ale teďka momentálně nevím,
a ten, ten prostě byl řezník.
Někde tam byl zaměstnán.
A on dával prostě dycky kousek nějakého toho masa nebo salámu, já nevím co.
Podporoval naše lidi tam, kteří tam taky pracovali.
No a co ho to stálo?
Dostal se do kriminálu, chytili ho Němci,
dostal se do kriminálu a odsuď přišel k nám do Flossenburgu.
Byl to statný, pěkný člověk.
A najedenkrát začal chřadnout, jo,
a já byl svědkem s.., když chtěl stále jenom vodu, vodu, vodu.
A já s Frantou Stočesem jsme zrovna stáli proti dveřím,
kde byla koupelna a kde byla i latrína,
to znamená i, kámen jenom, díra vodevřená a tak,
kde esesák Karlovu hlavu našlapal přímo do tý díry, jo?
Eh... [odkašlává si] Karel Jansa.
A tak už jsme se s takovými případy prostě nikdy nechtěli setkávat.
No, transport, byl jsem strašně unavenej.
To víte, my jsme ten, to zrno, těch pár zrníček žita,
hm to nemohlo vystačit, nedalo to žádnou prostě výživu.
A já jsem potom, když jsem se dostal už hezkej kus od místa,
našel jsem tam nějakou chaloupku.
U.. sice při silnici, jako trošku stranou, ale ne daleko [odkašlává si].
A viděl jsem, že to jsou chudý lidé.
Tak jsem tam zaklepal a proti mě vyšel Němec.
Neměl nohu, jo, měl prostě dřevěnou, jo, a hůl, jo?
No a tedy prosil jsem ho o chleba, ne?
A řek jsem mu taky, ne, že jsem z toho z transportu,
že jsem zajatec, jo, a že jsem z transportu unikl.
A věřte tomu, ten Němec eh... Herr Schiedermeier,
pan Schiedermeier mě eee skutečně dal najíst.
No ne, ale jeho dcerka.
Zavolal dcerku Linu a dali mě najíst.
Nějakou bramboračku nebo něco.
A schovali mě tam na pár dní.
Asi tři dni jsem byl u nich, dva nebo tři dni.
Takže mám ještě čtvrtého května od nich, jo,
eh.. na rozloučení prostě kartu.
Já bych tam možná i byl zůstal
a to děvče si tehdy vzal.
Já neměl, nevěděl jsem, neměl jsem kam jít.
To byla, to byla strašná doba pro mě.
Ale ona mě odvedla jednak ke svým příbuzným
a potom najedenkrát mě zavedla eh... na nějakej úřad,
asi pravdopod.. pravděpodobně k bürgermeisterovi [starosta].
A já tam dole seděl a ona šla nahoru do toho poschodí
a za chvíli při.. přiš.. eh... přichvátal nějakej chlap - a esesák.
A to víte, se mnou to otřáslo, jo?
A už jsem, šel jsem s ní, s tou Linou jako domů.
Rozloučil jsem se s nima, poděkoval jsem jim
a koukal jsem honem rychle mazat domů.
No a dostal jsem se do Chamu.
A tam nějak mě za.., tam Američané jeli a ty mě za kousek svezli nahoru.
A tamhle za Černou řekou, jo,
s.. na hranicích oni měli u německé, tam srá.. strážnice měli Američané svůj tábor, ne?
No a tam, když jsem šel, tak mě kontrolovali.
Já jsem jim řek: „Já jdu z Německa a jdu hm, jdu domů.“ Jo?
A oni mně říkali: „Ale tam jsou ještě werwolfové!“ Jo?
Přišel tlumočník, jako jejich, a francouzsky,
poněvadž já jsem v tu dobu ještě dobře mluvil francouzsky.
Dneska už taky něco zapomínám, no.
On a beaucoup de temps, no.
A tak jsem s ním pohovořil a oni mi říkali:
„Ale tam jsou werwolfové, pozor na to!“ Jo?
Já jsem mávnul rukou a já jsem říkal: „Ale, co tam.
J‘ai m‘en fiche, pas mal.”
A tak jsem šel.
A když už jsem kus ušel, tak na mě Američané volají.
A já jsem se teda ohlíd [smějě se].
A voni mě vám dali překrásný kolo,
ale vopravdu překrásný kolo.
A já jsem ale, ještě jsem si říkal:
„No a co já s tím kolem?
Vždyť já musím tady do kopce jít!“ Ne?
Ale byl jsem nakonec rád a tak jsem šel.
Cigarety jsem dostal a já nevím co.
No a přišel jsem k Baarovu pomníku nad Klenčím tam, že?
No, pomník tam nebyl.
Tam byly, tam byly jenom nějaký části nebo něco.
To bylo zbouráno a bylo to použito na eee výstavbu myslím, že mlékárny někde v Drá.. v Drážďanech, jo?
No a vodsuď jsem sešel do Klenčí.
A tam ešte, tam stál eště takovej baráček a naproti byla továrna,
kde vyráběli nějakou hm keramiku něco.
A já jsem tam, tam ještě, naproti té fabrice u toho baráčku,
co to bylo zač nevím, tam eště stál wermachťák,
dědek starej s flintou.
Já když jsem ho viděl [směje se], to víte, tak jsem se, oklikou jsem se, jsem ho objížděl.
A tam jsem zastavil v jednom baráčku
a poprosil jsem jich o vodu.
A tak voni se mě ptali co a jak, no já jim říkám:
„Podívejte se, já utíkám z reichu, jo,
a už jsem hladnej a eh... sotva vleču nohy.“
Tak oni mně dali najíst, najíst.
Dala mi polévku nějakou, jo, no a krajíc chleba.
A odsud těma serpentinama jsem hnal dolů.
Ale já vám přišel, hrom do toho, k nádraží, k přejezdu, jo,
poněvadž nádraží je trošku od silnice stranou, k přejezdu.
Tam vám byl rozpojenej vlak, jo?
A tam stál esesák, jo, u té silnice.
Ta byla jako uvolněná, aby se tam mohlo projíždět.
A tam stál esesák a hlídal.
V těch vagónech nákladních všech byly transporty lidí, vězňů, jo?
To, čili eh... vodkuď to byli lidi nevím,
z kterých táborů, nevím.
A já jsem už nepřemejšlel moc, ani jsem nestačil.
A jak jsem viděl esesáka a já projel,
tak tam hned za tím kousíček byla ulička
a já do té uličky vlít a hned do druhýho baráku.
A potichounku jsem tam prostě zašel.
Do dvora byly vodevřený vrátka,
teda dvířka plotový.
Zašel jsem tam a zaklepal jsem tam v baráku.
A tam paní Mercová, pozdivý, později hm, no, no.
Eh... paní Mercová mě, prostě se mnou promluvila.
A já jsem ji řek co a jak.
A ona mě zatahla jako dovnitř.
A já povídám: „Já tam mám ještě kolo a to.“
– „Tak si je dejte sem!“
Tak jsem si to tam přitah,
zalez jsem dovnitř a u nich jsem jako nějakej holt, nějakou chvilku už pobyl.
No a v ten den, kdy jsem já přišel k paní Mercový,
Němci vypíchali oči v Otově našim lidem,
kteří jim šli, kteří tam šli je upozornit, aby vodevzdali zbraně.
Oni totiž viděli, že Němci vyvážejí venku ven hnůj,
dělají kopky, kolem nich se motají a že tam něco ukrývají.
Tak šli na ně, no a Němci tam holt, esesáci byli,
a ty prostě vylezli ven a naše chlapce zabili.
A skutečně jim opravdu vypíchali oči.
IV: [Oskašlává si] Vy jste se v Klenčí dočkal osvobození?
EB: Prosím?
IV: V Klenčí jste se dočkal osvobození?
EB: Eště ne. Nemoh jsem se dočkat osvobození,
když eště tam byli esesáci.
Ale [odkašlává si] když jsem potom byl, myslím tři dny, dva tři dny u Merců,
tak s chlapcem jsem se vydal do Domažlic, jo,
a... ano, do Domažlic se synem, s Pepíkem.
A v těch Domažlicích jsem okamžitě,
kolo jsem si dal do.., do vilky první eh... proti kasárnám kousek dolů.
Jak voni se jmenovali ty lidi? No.
A sám jsem zašel do kasáren.
Tam stál ještě tank, jo?
A už tam ve dvoře za vraty už byl náš v civilu, četař aspirant.
Byl to potom, byl to eh... pan Fajna.
A později jsem od... už jsem tam jako vešel
a tam jsem začal jako sloužit.
Zpočátku eh... mě pan Fahrner, kterej byl vojenským pov.., pověřencem,
poručík Fahrner a Havel, kterej byl velitelem Nivy, jo,
mě eh... jako okamžitě prostě zařadili, jo?
Ale do armády jsem byl rekrutován a zaznamenán až 10. května v čtyřicátym pátym roce.
5. května přijeli Američané do Domažlic, jo?
IV: Popište nám, prosím, popište nám, prosím, své pocity v těch květnových dnech roku 45,
kdy jste konečně pochopil, že je opravdu konec.
EB: No, podívejte se, pocity. Jaký pocit?
Lidé, naši lidé snad byli šťastní [odkašláva si],
protože zvedali ruce, vítali Američany.
Eh... v uličce, kde je dneska, kde je zámek teda,
a hned nahoře z náměstí jak se schází k tomu místu, že,
tak ta ulička byla pár lidma,
ale že bych jich bylo zase příliš mnoho, ne.
Naši lidé začali vylízat až teprve, až se situace jako tady eh... jaksi urovnala, uklidnila, že?
No a potom se začali s Američany samozřejmé eh... tak nějak domlouvat,
spojovat a tak dále.
Nemyslím si, že by byli lidé, kteří by té době nepřáli.
Každý té války měl dost,
každý byl unaven a hlavně vydíráním Němců prostě votrávenej.
Takže měli všichni lidé jich dost a hlavně úřadů, že,
a pochopitelně byli i šťastní, bych řekl.
IV: Vy sám jste nebyl šťastný?
EB: Prosím?
IV: Vy sám jste nebyl šťastný?
EB: Já eště jsem nemohl být šťastnem,
protože jsem neměl... nevěděl jsem nic o rodině.
Nevěděl jsem o bratru, teda o sestře.
O nikom jsem nic nevěděl.
Já jsem se setkal s bratrem až v čtyřicátém šestém roce
a se sestrou dokonce eště o rok později, v čtyřicátém sedmém.
A to byly teprve moje šťastné dny, když jsem poznal. Ale já jsem poznal mezitím mou paní,
s kterou jsme tak dlouho spolu.
A divím se, že mě ještě nevyhodila.
Ale... můžu říct, jo, opravdu rozumná děvčica, pracovitá, dříč,
a tak jsme si nějak rozuměli.
Proto snad ta léta jsme spolu vydrželi.
IV: Řekněte nám, prosím, co jste, co jste po válce dělal,
jaká, jaká zaměstnání, jakou profesi?
EB: Po válce [odkašlává si]. Po válce já jsem dělal leccos.
Především, jak jsem říkal, byl jsem v armádě.
Potom jsem přestoupil do bezpečnostního sboru, jo [odkašlává si],
ale začalo se objevovat zdraví.
Já jsem přišel z koncentráku s těžkou tuberkulózou
a levou půlku plic mi prostě zvápenatili.
A takže já eh... celou tu dobu se takhle prostě odstrkuju a žiju.
No a přesto jsem byl ještě pak zpátky v armádě,
když hledali eh... poddůstojníky z povolání a tak dále.
Tak já jsem neměl co dělat, jo?
Já, jo, od toho, ještě abych řekl, od toho četnictva kvůli zdraví jsem byl převeden k politické práci v zemi český.
Tak jsem byl po.., potom eh... v Dobrušce, tady v Tachově.
Z Tachova pak jsem byl přeložen do Dobrušky.
V Dobrušce jsem byl také a tam jsem měl tetu,
poněvadž můj otec tam odsuď eh... z té strany pochází, jo?
A snad jsme měli i něco společného eee s.. opočenským zámkem, jo,
s trčkovýma Burianama.
No a... tam jsem měl tetu v Hrošce u Bílého Újezda.
Tam už dneska také spí svůj věčný sen.
No, v Dobrušce jsem byl dosti dlouho a pak najedenkrát padesátá léta,
mám to tady, dostal jsem cetl, jo?
A na práci, dobrovolně na práci.
A já jsem, ani se ne.., prostě nevohlížel.
Sebral jsem se a šel jsem.
Tak jsem dělal taky v Žacléři na dolech.
Dělal jsem potom u Jáchymovských dolů, jo, tady eee, Horažďovice, jo? Hnačov, jo?
To vy tam znáte, že?
A potom hm jsem přišel, kde, pak jsem tady byl.
Dlouho jsem už v důchodu,
protože zdravotní stav mi nějak ani nedovoloval nějak moc toho udělat.
IV: Řeknete nám, prosím, vyprávěl jste o té době válečné, o svém věznění,
vyprávěl jste o svém věznění svým dětem, přátelům, blízkým, příbuzným?
EB: Víte [odkašlává si], po tom, co jsem všecko poznal,
nezlobte se, nechci vás urazit nikoho, já jsem se zřek Boha.
Pro mě neexistuje, poněvadž po tom všem, co jsem viděl,
po tom všem – na opasku mít „Gott mit uns“
a na druhé straně takovédlenc psí kusy a zločiny, ba ne!
S tím jsem nechtěl a nikdy nebudu mít nic společného chtít.
To je jedna věc.
Dětem jsem nevyprávěl.
Nevyprávěl jsem o tom z toho důvodu, chtěl jsem dycky děvčátka.
A opravdu manželka mi přivedla děvčátka na svět.
Jsou obě hodná, mám, můžeme být opravdu spokojení.
Starají se o nás pečlivě.
Obzvláště Emilka, no, to je zlato.
No a vyprávět jim o těch všech věcech,
nechtěl jsem jim otravovat dětství.
Víte, já mám za to, že v dětském věku má dítě žít dětsky.
Ono má jiný svět, dítě má zcela jiný svět, než my dospělí.
A proto těžko i pochopí to, co mu povídáte.
A těžko vám i uvěří.
A kdybyste mu řekla to nebo ono se stalo...
– „A prosím tě, táto, neblbni, co povídáš“, jo?
„To přece nemůžou udělat lidi takový dospělí!“, a tak dále.
Oni žijou už v jiném dneska čase.
Tenkrát žili v jiném, jako jsme my v dětství žili v jiném čase.
Je proto, nechtěl jsem, nechtěl jsem je otravovat válečnými lety.
A snad se to někdy dozví, až já tu nebudu třeba, kdo ví.
Já jsem napsal [odkašlavá si] to, co jsem vám řek,
ale i další a jiný a jiný věci napsal jsem.
Je toho asi 300 listů, jo,
takovej celej ten, celá bichle.
No a to zůstane jako památka po mě.
A tuhlencty všecky doklady, jak víte, no.
Není toho mnoho, ale aspoň něco.
IV: A přesto přese všechno jste nám dnes rozhovor poskytnul.
Co byste vzkázal další generaci?
Zní to jako klišé, ale...
EB: Další generaci, abych pravdu řekl,
vzkázal bych jen to, aby neopomíjela, jo,
žádné slůvko, které staří lidé řeknou.
Oni jim to říkají ze svého života
a oni ještě neví sami, jakej ten jejich život bude, jak se bude vytvářet.
Proto každopádně nezříkat se pravd,
které jim staří lidé řeknou.
Ale uvažovat o nich a vyhnout se jim,
aby se nikdy ta doba už nevrátila.
Ta doba, kterou jsme my prožívat museli.
Koncentrační tábory, válka a jiné a jiné hrozby.
IV: Já Vám moc děkuju za hezký rozhovor.
CM: Jo.