IV: Takže dnes je 15. prosince roku 2005 a jsme opravdu velice rádi, že jsme na návštevě u paní Máji Dohnalové na ulici České družiny 20 na Praze 6,
abychom spolu natočili rozhovor o jejím životním osudu.
Tento rozhovor by se měl vlastně hlavně týkat pamětníků, kteří přežili pobyt v koncentračním táboře Flossenbürg, nebo v jeho pobočkách.
Takže ještě jednou Vám děkuji paní Dohnalová, že jste nás tady přijala...
MD: Děkuji. Ráda.
IV: A pokud bychom mohly začít opravdu úplně od začátku, mohla byste mi povědět něco o vaší rodině?
MD: Tak otec... Měla jsem moc hezkou rodinu. Velice hodný... hodný, vlídný a... dobrý rodiče.
Maminka byla veselá, pohodová, radostná a tatínek byl přísnej... To šlo dobře dohromady.
Byli jsme dvě děti. Sestra byla o pět let starší, jmenovala se Lída.
A... tatínek byl, tatínek byl... novinář. Psal soudničky a maminka byla v domácnosti.
Jsem ze smíšenýho manželství, maminka je... byla tedy židovka.
Jinak ale jsme neměly, správně jsme neměly nikam jezdit... neměly, neměly jsme...
Mělo nás to ňák krýt podle zákonů.
Ale tatínek umřel v prvním roce války, teda pardon, ve 40. roce.
No a bydlely jsme v domě, kterej si vyčíhla nějaká německá rodina, takže to byl důvod proč...
Zřejmě to bylo takhle. Nevíme to jistě, ale zřejmě to bylo takhle.
Doma bylo hezky. My jsme vždycky se sestrou spěchaly ze školy.
Abychom byly doma co nejdřív a mohly mamince vyprávět co bylo. Poněvadž měla takový krásný pochopení pro všechno.
No a jinak hodně se doma zpívalo a hrálo. Maminka hrála na klavír, tatínek na loutnu.
Oba hezky zpívali, oba rádi recitovali. Maminka měla ráda Vrchlickýho, tatínek zase Šrámka.
Já co se na sebe pamatuju, tak umím některý Šrámkovy básně nazpamět', který pro mně ještě v tý době ale vůbec nebyly.
A... sestra ta měla ráda zase Nezvala a Seiferta. Takže to bylo takový hezký prostředí.
Jsem z generace, kdy se ještě držely černý hodinky, aby se ne... nevyužívala {pousmání} moc zbytečně elektřina.
Takže večer se vždycky sedělo kolem stolu, povídalo se. Bylo to hezký, sbližovalo nás to...
Bylo to obohacující po všech stránkách a byla to současně nenápadná etická výchova, poněvadž se o všem mluvilo a všechno se hodnotilo.
I jako o příbuzných, v okolí, se to prostě probralo a člověk vědel: tohleto je dobrý, támhleto dobrý není...
A aniž by se mu říkalo: Vezmi si příklad! Tak prostě ten příklad už, už, už to tam, už to tam... se usídlil.
Tak to byla rodina. Já jsem chodila... No tatínek, to jsem říkala, umřel v 41. roce.
Pak už byla situace dost těžká pro maminku. No ale zvládalo se to.
Židi měli spoustu... samozřejmě spoustu zákazů. Takže známý, že nesměli po osmý hodině ven.
Přinesla, přinesla jsem vám ukázat taky tu hvězdičku, jak to vypadalo.
To jsme museli mít hvězdu, tadyhle na... Jude.
Nesměla jsem chodit do školy. Lída taky ne. Nesměly děti chodit do školy.
Nesměly chodit ani do žádných kroužků, takže kroužky se dělaly tajně.
Nesmělo se nikam jezdit. V osum hodin byla večerka. To... to už se nesmělo jít ven.
Nákupy se mohly dělat odpoledne. Myslím, že to bylo od dvou do tří, nebo do čtyř.
A... do divadla, na koncerty, na plovárnu, prostě všechno bylo zakázaný. Pak sebrali taky... rozhlasy sebrali a ještě později sebrali i pejskové.
IV: Hm, domácí zvířata.
MD: Tak... Prostě domácí zvířata, co tak mohlo člověka potěšit.
IV: A pociťovala vy jste vlastně, vy jako... ješte v tom dětským věku nějaký to zostřování tý politický situace?
MD: Ne. To zostřování politický situace jsem pozorovala právě tímhle tím, že... poněvadž to přece jenom bylo hodně {odkašlávání} hodně omezený.
Já jsem sice první týden byla nadšená, že nesmím chodit do školy {smích}. Ale... ale pak...
IV: Pochopitelně.
MD: Ale potom týdnu jsem pochopila, jaká je to ztráta. Učila jsem se teda sama.
Poněvadž maminka ty peníze, který mohla, mohla na to věnovat {kašel}, tak věnovala na to, aby chodila na kroužek Lída.
Poněvadž se myslelo, že to bude krátká věc s těma Němcema, že...
Lída měla před maturitou, takže aby, aby aspoň ona byla hotová.
No já jsem si četla. Děvčata mi ze začátku půjčovala knížky ze školy, pak už to pohaslo...
Ale tatínek měl krásnou knihovnu, kterou měl zamčenou vždycky.
No a tou jeho smrtí se mi otevřela a tam byly hotový poklady.
Všelijaký... No, krásný knížky tam byly. No a... co bych vám ještě k tomu řekla...
IV: Vy jste vlastně jste říkala, ze jste byla ze smíšený rodiny.
Praktikovali vy jste židovský náboženství? Hlásili jste se k tomu?
MD: My jsme praktik... tak, ano. Já jsem byla velice pobožná, nejpobožnejší z rodiny...
Lída myslím úplně slabě, maminka to tak ani nemůžu posoudit.
Ta spíš pozděj po válce se k tomu vracela.
A já jsem byla tak dětsky primitivně zbožná.
Potom taky když umřel pán Bůh tak... když umřel tatínek, tak jsem to pánu Bohu nemohla odpustit.
Poněvadž jsem se přece za něj modlila, aby neumřel, že jo... takže to byla taková první...
Pak jsem měla ješte dvě velký krize náboženský, než...
Pak jsem se musela ze všeho... ze všeho dostávat znova... a ke všemu dostávat znova a jinak.
No a tak my jsme chodili na všechny, na všechny židovské svátky do synagogy, teda na ty hlavní, to jsou tři hlavní.
A... a doma jsme měli jak chanuka, to jsou ty svátky světel, kde děti dostávaj taky dárky.
Tak jsme drželi stromeček, poněvadž babička, kterou už jsem nezažila, babička z otcovy strany...
Dyť to už Lída by... už Lída byla miminko, tak říkala: Přece nenecháme tu holčičku bez stromečku.
Takže od tý doby se... byl stromeček, ale nechodil k nám Ježíšek, chodil k nám pánbíček.
Ještě se mi schoval krásnej dopis Lídy, když byla asi v druhý třídě...
Jak píše Ježíškovi, teda pardon pánbíčkovi co jí má přinést.
A mně že má přinést panenku velkou a nádobíčko...
A rodiče že se nechají překvapit a jí aby nějak elegantně oblékl. Tak {smích} no... no...
No... no nějakej... to jsem, tady jsme byli v takovým slušným prostředí hezkým, takže já jsem necítila žádnej antisemitismus.
Lidi spíš dávali najevo sympatie.
IV: Hmm...
MD: My jsme teda dřív odešly, než se to mohlo nějak víc projevit, ale sympatie...
Obchodník mamince vždycky schovával něco pod pultem, prostě vysloveně sympatie.
Ovšem maminka byla mimořádně milej člověk a byli jsme starousedlíci, takže to tak jako...
Ještě když jsem šla do lágru, tak jedna maminka moji kamarádky, tak mně přinesla nějaký...
Nějaký jídlo, takový kondenzovaný, co se hodilo s sebou.
Ale vedle bydle... bydlela německá rodina, respektive co já vím jenom matku a syna.
A... syn byl v německým obleku, teda v německý uniformě. Ten nás vždycky s ostychem, s úsměvem zdravil.
A jeho maminka vycházela na balkon, když jsme někam šly a volala nás, že jsme židovský svině.
No a my jsme si z toho dělaly legraci, že je prostě ťáplá {smích}. Vůbec jsme to nebraly...
No tak to až potom teda, po válce jsem, teda potom ten... vyslovenej antisemit... a tohle, ty, ty...
To že jsme někam nesměly, tak to se, to se, to jsem chápala, nebo to jsme chápaly, jakože to je z tý fašistický strany.
Že to nedělají Češi.
No... ale po válce, to jsem pak ten antisemitismus vnímala dost silně, zvláště když byli ty procesy se Slánským a podobně.
Konečně taky sousedka jedna se mne vyptávala, jestli nejsem náhodou nějaká příbuzná se Slánským {smích}...
No a to človek, to jako to, to jo, to jsem cítila a cítím to do dneška, když...
Poněvadž ten antisemitismus je pořád mezi lidma. Nesrovnatelně mírnější, než kdekoliv jinde.
Ve srovnání s Polákama se to vůbec nedá srovnat. Tady je takovej kultivovanej...
IV: Chtěla jsem se ještě zeptat... My už jsme se velice rychle vlastně dostaly k těm protižidovským opatřením.
Co se vám vlastně vybaví, když bych vám řekla ten rok 1938, okupace pohraničí a vznik protektorátu.
MD: No tak...
IV: Řešili jste to třeba nějak?
MD: No tak to se, o tom doma hodně mluvilo. Mnoho se o tom mluvilo.
Já jsem tomu tak dobře třeba nerozuměla, ale hodně se tomu... o tom mluvilo.
IV: A třeba setkávali jste se, se, s... s židovskými uprchlíky, třeba z Německa?
MD: No tak to bylo když... no to, to... Uprchlíky, s uprchlíky jsme se setkávali, poněvadž obec to zařídila tak, aby, aby, aby lidi...
Prostě aby se dalo pomoct. Takže oni chodili na obědy k různým lidem. K nám chodili na obědy dva...
A ten jeden ještě učil Lídu Angličtinu, takže ještě aby s... si přivydělal s tím.
A ten druhej, ten se potom tak spřátelil, že k nám potom chodil na návštěvy pořád... že byl u nás hodně, skoro každej den.
A mně tak nahrazoval tatínka trochu. Ten byl... ten byl báječnej. Potom zemřel, ještě než mohl někam narukovat.
Nesli... byli nasazeni na práci v Praze a nesli nějakou velice težkou kolejnici.
A jeden to pustil a ten druhej už to pak nemohl udržet.
Takže on to udržel, poněvadž měl strach, aby to dalšímu nepadlo na nohu.
A nějak se prostě strhl a zemřel ve dvouch dnech. To byla tenkrát velká rána.
No ale s ním chodil, chodil jeho synovec a to byl chlapec kterej byl...
Jmenoval se Pavel a byl to chlapec, kterej byl o dva roky starší než já.
Mně bylo 13, jemu bylo 15. Velice rychle jsme se zkamarádili.
A on byl neobyčejně inteligentní a sečtělej. A takovej milej, pěknej kluk.
Potom mi Pavel jednou řekl, že přece nemusíme se vidět jen když přijde strejček, jo...
Že se můžeme sejít zvlášť.
No a dali jsme si schůzku ve Stromovce, kam jsme stejně teda nesměli.
Ale to se dělalo tak, že ta hvězda se přišpendlila jenom...
Takhle se nesla nějaká knížka a potom se prostě odšpendlila.
No tak to se švindlovalo, takhle když to šlo...
No a tak jsme se sešli... Já jsem to doma vyprávěla, Lídě a mamince, že mám první randíčko, jsem řekla {pousmání}.
A oni se strašne smály a pobavily se.
Sestra mi říkala: Tak to já ti půjčím svý hedvábný punčochy, teď už jseš člověk {smích}.
No a pak jsme se právě ten den, kdy jsme se měli sejít, tak jsme se sice sešli, ale na gestapu tady. Myslím že to bylo v Dělostřelecký ulici.
Pavel dostal na uvítanou pár facek hned a za tři dny jsme museli se dostavit na... do Veletržního paláce na...
Ne paláce ne, ale tam byly takový ty domky úzký, dlouhý... tak prostě tam. Tam bylo seřadiště.
Tam jsme byli ještě tři dny, od 28. října do 1. listopadu a pak jsme odjížděli. Bylo to tam nepříjemný.
Mně to tam ještě strašně zajímalo, poněvadž já jsem byla asi hodně dětská.
Jednak jsem věřila příbuzným z tatínkovy strany, když jsme se s nima loučili...
Tak oni mně ujišťovali, že to nemůže trval dýl, než tři měsíce.
Já tomu nerozuměla, takže jsem jim věřila samozřejmě, že jo...
Takže jsem si řekla: Pro mně to bude do jistý míry vítaná změna, do jistý míry, že...
No ale říkali, že pojedeme někam do Polska. Tak jsem si říkala: Tam budou ještě i medvědi třeba... {smích}
Takhle... takhle dětinsky jsem si to představovala.
No viděla jsem, že maminka byla... maminka ta z toho měla trochu starosti ale ona byla tak obdivuhodná... {pousmání}
Ona, ona byla nebojácná a... prostě nebyla zase... a všechno možný dělala, co například...
Když už to... zřejmě když už to byly ty tři dny, co jsme měli všechno připravit, tak nechala odvézt k známým z jedný místnosti celej, všechen nábytek, jo...
To bylo něco, co si nikdo netroufl... ale ona si to klidně troufla a vůbec nic se nestalo.
Tak jako u Něcmců si hodně troufla a taky se jí... zachránila si tím život.
No ale... Takže zkrátka tam se spolu na zemi, na těch... že...
Pro mně bylo pozoruhodný, že smím celej den být v teplákách, co se... tenkrát se nehodilo.
A... my jsme s Pavlem, pořád jsme chodili a... divili jsme se tomu a přemýšleli jsme co, od tam...
Pak jsme teda odjeli... A bylo taky, už tam začaly lítat facky.
Už člověk viděl, že to teda nebude, nebude jenom nějaká příjemná vycházka.
No a pak nás dali do vagonu. Jeli jsme teda brzy ráno, nějak kolem půl... mezi čtvrtou a pátou.
To si pamatuju, jak jsme nesli... směli jsme mít s sebou asi 50 kilo zavazadel.
Tak to jsme my samozřejmě neměli. My jsme měli mnohem míň.
A když jsme to vezli... vlekli teda na to... k tomu vlaku, tak lidi, který jsme potkávali, tak se na nás dívali soucitně a hezky.
Nebyly žádný výkřiky, jako jinde v jiných zemích, jakože souhlasný.
Tak tadyhle opravdu to lidi... lidi byli velice hodní, slušní.
No a tam nás dali ještě... to jsme naposled jeli ještě osobníma vlakama.
A... potom to byli... nevím kolik dní... Myslím, že to bylo tři nebo čtyři dni.
To už si vůbec nepamatuju a nevím, kdy se poznalo, že se jede do Polska, taky to chvilku trvalo.
Několikrát za tu jízdu přišel ten SS-ák ňákej, nebo jestli to už byli SS-áci?
No tu a tam někomu vynadal... někoho a tam dal někomu pár facek, no tak už byli všichni takoví skrouhnutí.
No a dojeli jsme do Lodže. A... než žačnu Lodž, mám ještě něco říct k tomu, nebo ještě něco?
IV: Spíš jenom, ovlivňovala jste, co si vezmete s sebou do toho transportu?
MD: No tak do jisté míry... Já jsem si vzala knížky, já jsem byla velkej čtenář. Takže jsem si vzala Máchův Máj.
To jsem si teď uvědomila, že {pousmání} jsem byla dobrej čtenář.
Když to můj vnuk probíral ve škole a viděla jsem ten odpor, jakej {pousmání} k tomu má...
A to totální nepochopení. No tak já jsem ten Máj uměla skoro nazpaměť.
Pak jsem si brala... myslím, že jsem si vzala i Cyrana z Bergeracu. Toho jsem taky milovala.
Poněvadž když jsem byla sama doma s tatínkem, tak mi vždycky ukazoval, jak ho hrál Vojan. A Cyrana jsem uměla celýho zpaměti.
No a pak jsem si vzala Zpěvy staré Číny, proněvadž ty jsem taky měla moc ráda.
A myslím, ze Nerudovy... Nerudu že jsem si ještě vzala, myslím Balady a Romance snad...
No a pak jsem si vzala Svatopluka Čecha, Písně otroka.
Tak tam jsem narazila, poněvadž sestra mi vynadala, že to je provokace a že, že tohle si nemůžu dovolit...
A dala mi tam jinou knížku, která se mi ale nelíbila a nikdy už jsem ji pak neměla ráda, Benešovu Don Pedro a Don Pablo a Věra Lukášová.
Takže k tomu Lodži... k tý Lodži teda. Lodž vyrostla v velký město, druhý...
Velikostí druhý po Varšavě během několika málo desítek let, z malý vesničce... z malý vesničky.
Bylo to město, kde byly hlavně... hlavně textilní továrny tam byla... byly. Město špinavý, ošklivý, zanedbaný.
Já jsem v tý jeho nejlepší části nebyla a dov... viděla jsem hodně velký části, abych tohleto mohla porovnat.
A... ta nejstarší část, která byla ještě z části dřevěný... dřevěná, tak z tý udělali ghetto.
Spousta lidí... prostě tam byla ještě, jak se tam bydlelo, takže pro ty, pro ty usedlíky.
IV: Jakoby starousedlíci...
MD: To byli starousedlíci. Tam vůbec nebyla kanalisace. No my jsme jsme žasli...
Kanalisace tam nebyla. Já nevím, jestli v některých domech měli záchody vevnitř, ale...težko, težko.
Možná že někde něco málo... Jinak to se chodilo na záchody na dvůr, do budky, která byla děsivá, špinavá.
Všechno, všechno špinavý: zem, ta, ta, to všechno, to bylo hrozně hnusný.
A neustále tam byly fronty, bez rozdílu: muži, ženy, děti... prostě to bylo dost ošklivý.
Voda tam byla taky, jako pumpa. Většinou to byla voda škodlivá, takže se muselo převařovat.
To byly ty vnější podmínky toho ghetta.
Přes to ghetto ještě ale jela nějaká... šla velká nějaká silnice a jela tam... na tý silnici byla tramvaj.
Tak oni to vyřešili tím, že tam dali takovej dřevěnej plot. A směli jsme tamtudy přecházet, když...
Když tedy voják, kterej tam stál, nám to dovolil. A museli jsme přejít hodně rychle.
A občas teda člověk nakouknul do jinýho světa, pakliže měl někdo rozsvícený okno, nebo tak.
No... My jsme ze začátku bydleli ve škole. Všechny ty...
Víte, do Lodže nás jelo celkem pět transportů po tisíci lidech. Pět tisíc celkem... pět anebo... a, a, asi sedum, nebo osum, malilinko víc.
No a vrátilo se nás, myslím že 230, nebo jestli takhle.
No a teď nás lodžskejch v Praze, kteří ještě jsme schopní chodit, {smích} tak je šest. Šest? A... ještě, ještě minulej rok nás bylo 12 a teď už, teď už ne...
Teď nás bude, teď... Těch chodících bude asi sedum nebo osum, takže skrátka už to, už to odchází rychle.
No a já jsem... Nejmladší v našem transportu byl, nejmladší můj bratránek, kterýmu bylo asi sedum měsíců, nebo kolik... nebo devět měsíců.
No a nejmladší kdo se vrátil, byl... Ne, z našeho transportu byla nejm... myslím byla nejmladší asi já,
ale jinak... jinak jsem třetí nejmladší.
To všechno bylo vybitý a... vybitý a vytlučený.
A během prvního půl roku se ghetto smrsklo na polovičku. Pro nás to bylo strašně těžký.
No a teď jsme tam přijeli... Tam byla spousta problémů. Bydleli jsme teda, bydleli jsme teda v těch místnostech.
My jsme, my jsme byli... nás bylo 35 v tý jedný... v tý jedný třídě.
A spali jsme na palandách. Myslím, že jsme tam neměli žádný slamníky, to určitě ne.
Ale naše maminka ta brala... vzala i nějaký pytle a jednu peřinu {smích} do kufru, takže...
A bra... vzala kastroly. My jsme se doma smáli, proč veze s sebou kastroly a ukázalo se, že to bylo úplně...
IV: Geniální...
MD: Geniální... geniální, no... No a ukázalo se, že ty... Pavel s rodinou, měl ještě bratra, otce, matku... Tak ti bydleli vedle nás.
My jsme bydlely na horní pryčně, takový tý širší, všechny tři. A pak byly užší pryčny... a nahoře byli kluci a dole byli rodiče.
No a my jsme byli strašně unavení, uondaní po tý cestě, tak jsme si vlezli... já jsem šla tam, přes... přes uličku k němu na... na ten, na pryčnu.
Vzali jsme si... Oba jsme milovali Máchův Máj {kašel}. Takže jsme si vzali Máchův Máj a četli jsme si Máj.
A usnuli jsme oba u toho... A jeho bratr Leoš to zjistil a prostě začal křičet: "Mája a Pavel spolu spěj! Koukněte se na ně!"
No to... Lidi se chechtali, my jsme se styděli.
Pavel skočil dolů, začal facky, za... začal... Poprali se no. Tak to byla taková...
Jinak jsem tam chodila... Ze začátku se nepracovalo.
Dostávali jsme příděly jídla, který jsme ale nebyli schopni jíst, poněvadž byly tak odporný. A většinou jsme to vylévali.
Poláci tam byli asi o rok a půl dýl. Byli strašně zbědovaní a vychudlí... a z... chudí byli už jako myslím nějak byli už dřív.
Poněvadž třeba spousta žen nosila... neměla kabát a nosily místo kabátu deku.
Byli... velká část jich byla zavšivená. My jsme se jich štítili ze začátku.
A oni nás museli ze začátku nenávidět, poněvadž si... jakmile jsme přijeli, tak udělali Němci nějakej větší transport ze starousedlíků.
Takže oni to vztahovali, že to bylo kvůli nám.
IV: Že vám dělali místo.
MD: Aby... no, dělali nám místo. A... prostě byla to, byla to jiná civilizace, trošičku jiná etapa civilizace.
Takže potom, potom jsme tu, jsme tu polívku davali jim.
A nebo když jsme něco vylili, oni se na to vrhli a sbírali to ze země. To nás všechno tak...
No a...
My jsme s Pavlem Kubem chodili po, po ulicích a dívali jsme se na všechno. Snažili jsme se to pochopit.
Já jsem ze začátku, první měsíce brala s sebou kočárek, poněvadž ten bratránek potřeboval ven, že jo, v kočárku...
A samozřejmě já jsem byla nejmladší dívka, takže se hodilo, abych já...
Ale já jsem při tom hodně nachladla, poněvadž strýček vždycky... taky už ty síly ubývaly...
No tak strejček vždycky čekal, až určitě dole budu, aby při... aby nepřišel o něco dřív a nemusel tam na mně čekat.
Poněvadž kočárek tam nebylo možno dát, zavolat nebylo možný...
Tak prostě já jsem, já jsem vždycky přišla strašlivě zmrzlá.
No tak potom maminka už nechtěla, když byly mrazy.
Tam jsou... tam je větší chladno v Polsku. Tam je ošklivej vítr... studenej...
A to, že je to taková rovina, tak tím je to... taky asi chladnější.
No a Pavel... Jo a jednou jsme taky byli ještě s tím kočárkem na procházce a...
Ňáký lidi se na nás podívali a řekli: To je neštěstí, to je neštěstí... takoví mladí manželé.
A Pavel se začal stydět {smích} tak, tak už se mnou nechtěl jít.
No a potom já už sem teda přestala chodit, že jo.
Ale zase Pavel dostal dřív vši, než já a to se... se mně se nelíbilo.
Ale pak se naše přátelství zase obnovilo a vytrvalo až do jeho smrti.
No první začal pracovat, dobrovolně teda... Jo, jo, takhle ještě...
Potom jsme tu polívku samozřejmě časem začali jíst podle toho kolik kdo měl věcí.
Taky se tam hodně prodávalo. V zimě, když to bylo nejhorší...
Tak třeba tam kilo bramborovejch, ošklivejch bramborovejch slupek se dalo koupit za jeden pánskej vlněnej oblek. Jo, tak asi takhle...
IV: Takovej černej trh tam byl...
MD: Černej trh, ten tam byl, ano... Byl tam taky normální trh.
Já vám potom ukážu peníz jakej, kterej byl ghetto... ghettogeld, že jo... Nemluvím moc podrobně? Ne... Ghettogeld...
No a my jsme... zatím jsme teda, zatím jsme teda měli, měli tu polívku denně, ale...
Už jsme to, už se to pomalu začínalo jíst. No já jsem, když už jsem měla největší snahu a dost velkej hlad {smích}, abych to snědla...
Tak mi to zase vadilo, že... ten polskej hoch, kterej to nabíral, tak takhle mu kapalo do toho voda...
A to jsem nemohla ještě zvládnout. Ale pak se zvládly ještě i horší věci.
No... a první začal pracovat Walter Weil, což byl báječnej chlap, taky z naší místnosti...
On byl vynikající elektrikář, nevím jak na něj přišli...
A ten chodil do... do... do Lodže, do normálního města.
Němci vy... si ho... Němci ho ňák zaměstnávali. Jednu dobu pracoval taky v... nemocnici.
A on byl tak báječnej, že on prostě tam kradl léky a nosil je do ghetta, aby... našim lékařům, aby mohli léčit.
A mně taky jednou zachránil život, když byla... když byla... když byl hodně velkej hlad, tak...
Já jsem byla ňák buď nemocná, nebo po nemoci a prostě to bylo špatný...
Tak maminka šla se mnou k lékaři. Tam byli samozřejmě vynikající lékaři.
Poněvadž lékaři a advokáti, to bylo židovský... to byli dvě židovský zaměstnání.
No a ten jí na rovinu řekl: No zachránit ji může jenom jídlo, že jo... Nic jinýho.
No a maminka šla a plakala a potkala tohohle Waltra Weila.
A on se jí ptal, proč pláče a ona mu to řekla.
A on řekl: No tak dobře, tak než se malinká dá do pořádku, tak bude dostávat mou polívku.
A prostě mi nosil polívky, který mu dávali tam, poněvadž tam měli...
No a dával mi ji tak dlouho, dokud jsem se nepostavila na nohy a nebyla jsem schopná chodit.
Ale to už bylo v době, kdy to bylo pracovní. Takže takovejhle báječnej človek to byl.
No... a tak... ten začal pracovat první, potom jako druhej člověk a první žena začala pracovat moje maminka.
Ta začala pracovat v... v kuchyni, poněvadž doufala, že tam dostane něco k jídlu.
No a dostala tam teda polívku aspoň. A měla tam strašnou dřinu.
A mně to strašně vadilo, že maminka takhle se... takhle dře a že chodí tak vyčerpaná domů.
Tak jsem tam chodila s ní... Teda mně nedávali nic, ale že jsem jí aspoň pomohla.
No a potom postupně jsme začali pracovat.
Ona byla taková teorie, že ta energie, kterou člověk vybije tou prací, že se to nerentuje. Prostě... Kdo prac...
IV: Že to nestojí za to.
MD: Že to nestojí za to. Kdo pracoval, dostal větší příděl jídla. Takže to...
No a já jsem ještě začala pracovat... soukromně tak říkajíc...
Že jsem ňáký takový bohatší, nebo... někomu z elity, ňáký rodině, která jako si tam žila dobře, že jsem jim nosila pitnou vodu nebo vodu od...
Poněvadž všechno se muselo odtahat.
A... tím se mi, tím se mi zopakovala kýla, nebo tím jsem si mmm... měla potom kýlu z toho tahání.
No a to se samozřejmě... byla zvyklost se nechat operovat, ale prostě přišlo... vydržela jsem s tím až do konce války {kašel}.
Takže potom jsme s Lídou pracovaly... tam byly vozy.
Ze začátku, než jsme přišly tam prej byli ještě nějaký koně, ale potom už ne...
Takže vozy... vozy se tahaly samozřejmě lidma. Tak my jsme tahaly spolu vozy, taky a...
Přišlo nám divný že... že to máme takový ňáký moc težký. Tak jsme se domluvily a v jednom okamžiku jsme se pustily, obě...
No a ten vůz se téměř zastavil {smích}, takže... Takže to byly tyhle ty podmínky.
No a potom jsme dostaly další práci a to bylo...
To byla s náma i maminka a... to bylo, že jsme ryly předměstskou... takovou... takovou louku.
Zřejmě na ňáký záhony, nebo něco takovýho.
A že jsme to ryly jako dnem a... to se dělalo ještě 12 hodin a to byla hodně, hodně těžká práce, taky...
Ale potom nas z toho vyvz... vedli, poněvadž jako jsme ryly poctivě.
A dostaly jsme se na židovský hřbitov. Tam je fantastickej židovskej hřbitov, kterej je snad největší ve střední Evropě.
Je to úžasně veliký. A... byl to taková... ještě s ostatníma děvčatama, těma... často vzpomínáme. Tam byla taková...
Jednak byl tajemnej... už tím, že se tam v noci popravovalo, že jo...
Jednak byl životodárnej, poněvadž se tam dalo ledacos... ledacos sebrat.
Tu a tam třeba byla ňáká tam... ty... lebeda... lebedu. Anebo my jsme tam měli záko... záhony...
Tak lebedu a tyhlety... tyhlety jako dobrý rostlinky {pousmání}...
Ty jsme schovávaly a pak jsme je přenášely domů a jedli jsme to doma. Ještě k tomu, že jsme to jedli...
V... v tom ghettě byla taková... taková... byly prostě kuchyně dvě.
Já vím jenom odvou, nevím kolik jich tam bylo. Myslím, že jich nebylo víc...
A to byla... gasküche se tomu říkalo, čili plynová kuchyň na plyn.
A to byli takhle kolem... kolem zdi maly dvoj.. , dvojdílný... dvojdílný vařiče.
A za určitej obnos tam... člověk si tam směl hodinu vařit.
No, takže tam jsem se... tam jsme vařily, když pak jsme dostávaly příděly sobě domů.
Tam jsme vařili a to bylo... dost nepříjemný. Já jsem tam chodila hrozně nerada.
Bylo to nepříjemný, poněvadž jakmile člověk otočil hlavu, tak už mu tam někdo od vedle hrábnul lžýcí... {smích} něco ukradl.
Nebo ho odstrčil a honem si tam přihrál něco takovýho... takový, takový to... nebylo, nebylo to, to příjemný.
Jídlo bylo, jídlo bylo na, na... Chleba byl na sedm až osum dní.
To byl normální bochník a jídlo bylo... Příděly jídla byly různý podle toho jaký, jaký bylo, jaký bylo období...
Ale naprosto nedostatečný. Já to mám někde zapsaný. Jestli chcete, tak vám to pak půjčím, ukážu...
Asi tak třeba já nevím tři deka cukru na 14 dní a... No prostě naprosto, naprosto minimální... naprosto minimální.
A to se muselo, ty... na teda na těch 14 dní přibližně... A muselo se ty... to jídlo okamžitě vybrat, ty příděly...
Poněvadž jinak třeba nemuselo ještě, nemuselo bejt příští, nebo...
Mohlo jim, jak občas polsky se říkalo: "Zabraklo", že došlo. Tak to člověk potřeboval co nejrychleji vybrat.
Muselo se to brát v ňákejch nádobách vlastních, takže maminčiny kastroly přišly... {smích} přišly k... vhod.
A stály se na to pekelný fronty, několik... mnohahodinový a čekali na ten chleba samozřejmě.
A člověk teď jako... třeba čekal jako těch pět hodin a pak řekli, že zrovna "zabraklo..." Ne... až zase zejtra.
No a v těch frontách, ono když byl člověk vyčerpanej, tak to bylo, bylo to hodně nepříjemný.
Ale my jsme se tam setkávali s Pavlem, ale to jsme si většinou tak... potom když to šlo, sedli někam na schůdek a...
Trošku jsme mluvili a jinak jsme se drželi za ruce a většinou už jen mlčeli, protože už ani na to nebylo moc energie.
No... z toho, z... tý fronty byli neobyčejně protivný, poněvadž ti Poláci se znali dobře a na nás neměli moc ohledů...
Aspoň ze začátku, než my jsme byli taky zbídačení. Takže vždycky: Jó, ta tady stála!
Takže člověk přišel asi o 50 lidí pozdějc, než kolik... než by měl přijít, že jo.
Anebo ňáký opomenutí a šup, už tam někoho před sebou měl.
Ale taky bylo možný, jak říkám, že jsme si sedli na schůdek někam...
A že nám to někdo tam.. něk... nám držel...
Tak to bylo, to bylo jídlo {odkašlávání}. Potom {odkašlávání} když jsme...
CM: Poprosím klidně se napijte, ja stejně odtud přehodím baterku. Je to slyšet pak už na hlase. Neco...
MD: Aha...
CM: Nebo jestli si chcete trochu...
MD: Ráda...
CM: No to hlavně když sedíte...