IV: No, tak Vy jste nám vyprávěla, že vlastně na začátku v tom lodžském ghettu byla práce dobrovolná, ale potom se to ghetto změnilo na pracovní...
MD: Pak se to zně... to... změnilo na pracovní...
Vy... By... Byl rozkaz... Já nevím přesně jak velký, ale obrovský množství lidí, že se musí vydat...
Teda Němcům, že musí... že musí jít na transport, se to říká.
A... já ještě, ještě... no dobře, tak... měla jsem říct o ty lidi, ne?
IV: No tak se k tomu...
MD: To můžu teď, nebo to pozdějc?
IV: To je jedno, jak to je...
MD: Ne, tak já se ještě vrátím k tomu židovskýmu hřbitovu.
Jednak vedle židovskýho hřbitova byla, nebo v jeho části byla... ohrada.
A tam byly ňáký děti a ukázalo se, že ty děti mluví česky. Hodně přísně to hlídali.
Ty děti tam byly jenom určitou dobu... a byly to lidický děti... no...
A... jěště k tomu hřbitovu. No my jsme tam teda sbíraly tu, tu lebedu a ty kopřivy a to, velice jsme si to pochvalovaly.
Ovšem to bylo zakázáno, že jo... Člověk to nesměl dělat.
No a jednou jsem si… {smích} Jednou tam byla taková situace, že ten kdo nás měl hlídat na chvilku odešel.
A já zrovna, zrovna jsem plela ředkvičky. Tak jsem to využila.
A co jsem stačila, to jsem snědla z těch ředkviček. A pak mi bylo ale strašně zle.
Poněvadž navíc... pak jsem si uvědomila, co jsem teda udělala, poněvadž navíc... tam se hnojilo lidským hnojem.
A byly... byl tam tyfus a tyhlety všechny nemoce... úplavice... tyhle všechny nemoci tam byly.
Takže jsem byla ráda, že jsem se z toho dostala ještě se zdravou kůží a jenom s tím bolením břicha.
No a jednou, když jsme plely, tak tam přišel zase ňákej... někdo z tý služby a ptal se, jestli tam je Lída Doh... Lída Randová.
No tak Lída se přihlásila a on řekl: “Pojďte se mnou!” Nebo: “Pojď se mnou!”
Tak Lída odešla. My jsme nevěděly kdo... byly jsme zvědavé kdo to byl, proč nejde.
A ona ned... nepřišla ani do konce pracovní doby.
Tak jsme se šly ptát po ní a dozvěděly jsme se, že... jí... dovedli k ňákému autu německému.
Ten Němec, ten důstojník německej, že se jí zeptal: "Sind Sie Ludmila Dohna... Randová?"
Ona říká, že ano. A on se jí zeptal: Wollen Sie nach Prag fahren? Chcete jet do Prahy?
A ona řekla, že ano. A on řekl... tak on byl... s úsluhou jí ukázal, kam si má sednout.
Ona si sedla do auta a odjeli.
No tak ona to byla taková fraška, takovou legraci si udělal blbou, že... prostě...
Po šesti týdnech jsme dostaly od Lídy lístek, že... že je v Lodži, ve vězení v Lodži a že se jí daří velmi dobře samozřejmě, že jo.
Ale když se ta z... okamžitě se rozneslo po ghettě, že teda Lída něka... , že Lídu odvezl nějaký důstojník pryč do Prahy.
A začalo se uvažovat proč, poněvadž my jsme byly míšenky, neměly jsme tam vlastně co dělat, že.
A kdo jí pomohl... A teď za mnou každej den večer po práci chodily spousty lidí...
A prosili mně, abych si pamatovala tohle jejich jméno, tam za tomu mám jít, to mám vyřídit, to mám vzkázat...
No já jsem brečela {smích}, a říkala jsem, že nikam nechci, že maminku neopustím.
A pak jsme dostaly teda ten lístek od tý Lídy.
A potom za další asi dva týdny se Lída najednou vrátila zpátky, ale byla... byla zničená.
Šlo o to, že její chlapec byl v ňáký komunistický mládeži, ilegální... a jedna sestřenice a její manžel taky.
A když jsme... večer před naším odjezdem se... k nám přišli všichni tři rozloučit...
Oni, oni se nedomluvili, ale vyšlo to tak, že se přišli rozloučit.
No a pak když je zatkli, to je zrovna zatkli... a tak prostě... Nebo oni už tenkrát je sledovali...
Tak prostě mysleli, že Lída taky v něčem je a... nebyla teda. Tak jí chtěli vyslechnout a...
A ona už se z tohohle nikdy nevzpamatovala, poněvadž už potom...
Už potom se nikdy nedala do pořádku úplně. Byla pak taková... smutná, zaražená. Podkopalo jí to úplně.
Dostávala... měla neustálý průjmy. Ty neustálý průjmy tam byly a to bylo něco krutýho...
To se nedalo vydržet. Takže tohleto. No...
Potom teda... měla, byla... byl požadavek, že tolik a tolik lidí, velký množství musí jít na práci.
Tak to hned začal strašnej strach, co bude.
A... my jsme vz... v práci, kde jsme pracovali nám řekli, abychom okamžitě běželi domů. Že prostě je zle.
Tak jsme l... jel... lítli domů a cestou jsem se dozvěděla, že teda fašisti zastavili před... tam byl ještě dětskej... dětskej domov.
A ty miminka, co tam byly, že si prostě házeli jak cihly... Tu a tam vzali dítě za nožičku a práskli hlavičkou o zeď.
A... nandali je teda na ten vůz a jeli... jeli za sta... na starobinec... a na, na, na starobinec.
A bylo jasný, že pojedou teda do nemocnice. Tak lidi vlítli, kdo někoho měl v nemocnici, tak aby ho odtamtuď vytáhl.
Což bylo velmi těžký, ale podařilo se to nekterým. Tý mý kamarádce se to podařilo.
No a já jsem teda lít... vlítla domů a šla jsem kolem... uprostřed ghetta bylo takzvaný Kripo.
Taková velká červená budova se zahradou, s velkým balkonem.
A tam jsem viděla prvně, jak lidi se dovedou rozlítit bez ohledu na všechno.
Tam stáli židi a hrozili pěstí, poněvadž... hrozili pěstí do, k těm, na ty Němce, jo.
Hrozili na ně pěstí a ti se mohli uchechtat, jaká je to zábava báječná.
A já jsem honem běžela dál. A jen jsem zašla za roh, tak do nich začli střílet.
A za tím rohem jsem potkala maminku, která mi běžela naproti a měla strach, jestli náhodou už... mne někam nechytli.
Plakala chudinka, tak jsme se vzaly za ruce a běžely jsme zase do toho, do toho domu.
No a po tomhletom začalo... jmenovalo se to "špera", jako zavírati.
Nejhorší... nejhorší část... nejhorší doba v Lodži, v lodžským ghettě.
Prostě se osum dní nesmělo jít ven a v těch osmi dnech jezdily vozy s SS-ákama a teď... všechno obyvatel...
Zastavili vždycky před nějakým domem a lidi z toho domu museli vysednout.
Museli se postavit do řady. No a šlo to doleva, doprava.
Ti co jako šli na odpis... to jsme neveděli, nebyli si... ale pak to bylo jasný.
Ti skončili v Chelmnu. A... Chelmno byl... tam se jenom plynovalo.
To když tak oni, to oni vymysleli, že je možný, když budou pouštět výfuky do toho auta.
Takže než dojedou do toho Chelmna, tak že ty lidi byli mrtví a pak to bylo ještě ňák kombinovaný s plynem.
No a zásada byla: všechny děti, všechny starce, všechny nemocný a...
Někdy asi, aby to nebylo tak chladný, tak třeba když viděli, že se lidi držej za ruce, tak vzali jednoho a druhýho tam nechali.
Ty matky, to bylo... to, to bylo strašný...
Ty matky teď nevěděly, mají jít na tu... na ten vůz s těmi nejmenším, nebo mají zůstat s tím větším, že.
Prostě to dělili samozřejmě. To byly, to byly příšerný tragédie.
Teďko když jako se pochopilo o co jde, tak lidi začali ty děti schovávat.
Tak třeba ješ... Kdo měl v tý místnosti skříň, tak schoval to dítě do skříně a klíč si... jako si nechal.
Několik případů bylo, že... že ho, že dítě někam zazdili, že to stačili zazdít a pak to po týdnech, našli tam mrtvolku...
Dítě udušený v kufru, ty se našly dřív.
My jsme tenkrát měli strašnej strach, poněvadž vypadalo... Maminka vypadala strašně, strašně špatně.
Tak jsme měli strach, že jí taky vezmou na ten vůz a...
Ale když jsme šly, tak... ve vedlejší, ve vedlejším dome, zrovna když byla maminka na řadě...
Tak ve vedlejším domě šla... volali, že jde tyfová karanténa.
A ten důstojník se podíval, jako na tu karanténu a maminka přešla. Takže to bylo poprvé, ale ono se stalo...
Jo a když byla ta "špera", tak samozřejmě nebylo taky jídlo.
Nedostali jsme, měli jsme jenom... to jsme měli doma a toho bylo málo a najed...
Hodně lidí umřelo hladem za tu... za tu dobu. No a pak se ukázalo, že těch lidí je ještě pořád málo.
Anebo někdy z legrace, nebo z jakých důvodů šli některou ulici dva krát.
Tak se stalo taky nám a sem... my jsme v tý době bydleli v Mlynářské 2...
Tak se stalo taky nám, že naši ulici dělali dva krát a teďko...
Jsme ráno prostě zjistili, že v tom celým domě, kde jsme byly dvě židovský, dvě český rodiny...
Celkem sedm lidí, tak... že jsme tam jediní. Že ostatní utekli, že se to dozvěděli a že utekli.
No a teďko co dělat, že jo. Když se nesešlo, tak to dopadlo... a přišlo se na to...
Oni někdy vyběhli nahoru a jestli tam všichni... dělali kontrolu, jestli všichni lidi přišli.
Tak to vyšlo hodně draho. To znamená, že vás zmlátili a pak vás zabili, že jo.
A když se sešlo, tak... sejdou z jednoho domu, sejde sedm lidí, no tak si to taky odskáčou, kde jsou ti druhí...
Tak jsme neveděli, co dělat a nakonec jsme nesešli a... Když ten důstojník říkal, tak tamhle ten dům {pokašlává}, tak...
Byla tam taky židovská policie, která pomáhala. Tak ten ňákej policajt řekl, že to patří k tý vedlejší továrně.
Takže oni to odkývali... odškrtli a prostě jeli dál.
No a jednou, jednou v noci {pousmání} jsme slyšeli velký zvonění a bouchání...
A já jsem šla otevřít, měla jsem šílenej strach...
A za dveřma byli dva lidi mladý a podali mi bochník chleba a odešli.
Ale to byla zase mládež, která se na to nemohla dívat a v noci vykrádali ty sklady a nosili to lidem.
Takže ti nás taky tímhletím zachránili. Mně to připadalo, jako že to jsou přímo andělé.
No a... tak to byla ta "špera", to byla na tom nejhorší... Potom když se to skončilo, to bylo takovýho pláče a...
Zůstalo několik dětí, ale za... zakos... za, za... nevím jak se to řekne... no, prostě...
Zakrylo se to tím, že se udělal, udělali dva... dvě dětský továrničky. Říkalo se tomu resort.
Jedna byla myslím obuv, nebo... a druhá byla šití. A... já jsem byla v tom šití teda, tam kde se šilo.
A tam se schovali takový ty nejmenší děti, prostě že mohli dostat jídlo, tam se to tak... do... vykázali se skrátka.
No a... měli jsme taky kratší pracovní dobu, což byla ohromná výhoda.
Nemuseli jsme dělat těch 12 hodin. A... mám taky na to i hezký vzpomínky, poněvadž tam to byly takový veliký sály a...
Děvčata většinou přišívala něco, knoflíky a podobně... a chlapci šili na stroji.
A byl tam jeden hoch rezavej, rezavý vlasy a to byl strašnej rošťák. Ale když začal zpívat, tak prostě...
Za to jsem mu jednak všechno odpouštěla a jednak to, to... to byl fantastickej hlas. A on rád zpíval, takže to byla hezká vzpomínka.
No potom ještě tam taky udělali tajnou školu {pousmání}, tajnej kurz.
To bylo taky hezký, ale bohužel to nevydrželo dlouho.
No a potom, když se blížila Rudá armáda tak se začalo uvažovat o tom...
Ono několikrát mělo to ghetto už být zrušený, ale ono neslo ohromný peníze, tomu co je... co to spravoval.
Tam se dělalo všechno. Tam se dělali taky... například taky koberce z těch hadrů všelijakejch.
Překrásný koberce. V tý kobercárně jsem taky pracovala.
To bylo hezký, teda jo jako relativně hezký. Prostě mohl tam člověk mít takovej pocit tvořivosti, že jaksi něco a...
Takže to vždycky se, vždycky s... vždycky se to ňák zachránilo, že prostě to nese hodně peněz.
No ale pak bylo nutný už to ghetto vy... {kašel} evakuovat.
A velký pán Biebow, který byl nad celým ghettem, ten k nám dojemně promluvil...
Že pojedeme na velmi dobrou práci, poněvadž měli zájem aby, aby to nebylo... aby to bylo...
IV: Aby se lidi nevzpírali.
MD: Aby to odsejpalo, aby se lidi nevzpírali. Že... že jdeme na výbornou práci, že budeme moc spokojení.
No a... Nastupovalo se tam teda podle, podle abecedy. A já jsem tam měla dvě kamarádky, sestry...
A ty pracovaly taky v tom resortě šití, ale... šicím, ale oni pracovaly v jiný směně.
Ale trošičku jsme se přeci jenom vídaly a měly jsme se rády. A... {kašel} ty to přežily... No máme se rádi pořád.
A... tak ty na rozloučenou mi přinesly takový malý zelíčko. Tak to byla taková, takovej obrovskej dar od nich.
No a tak když jsme přišly, tak teda ty vagony...
To se jezdilo v těch dobytčích vagonech, jenže bylo tam samozřejmě málo místa. Vždycky musel někdo stát.
Málo ži... málo, málo... vody. Tak to byly takový...
Taky nevím, jak dlouho to trvalo, jak se... dlouho jsme jeli. Ale bylo to dost, dost jako tvrdý. Tvrdý a krutý.
A... my jsme se střídali. Měli jsme okno takhle otevřený a tak jsme se u něj střídali, aby se vždycky mohl někdo nadýchat.
A já jsem zrovna byla u toho okna, když jsme najednou vjeli do Osvěčíma {pousmání}.
A já jsem jenom volala: "Maminko, maminko... To je Osvěčím!"
No a potom, to už vlak zastavil. To bylo krutý přivítání, poněvadž to se řvalo, mlátilo.
Honem všichni ven, vyskákat ven, všechno tam nechat.
No a hned se to dělilo na muže, ženy, na ty kteří jdou do plynu.
To jsme ještě netušili, nebo... Lída tohle všechno věděla.
Já jsem... já jsem si ne... ne... nemohla přijmout nic z toho, dokud jsem to všechno neviděla.
Takže... no byl to zmatek a ňákej Čech slyšel, že mluvíme česky... se...
Ona tam byla... tam byla pravidelná služba, říkalo se jim "Kan... Kanada."
A ty prostě všechny ty věci, které byly v tom voze vyndávali a třídili a tak dále.
A ten řekl... se přiklonil k mamince a řekl: "Řekni, že ti je 35!"
Poněvadž maminka už byla hodně... hodně šedivá.
Takže jsme předstupovali před toho Mengeleho no a on se tak zadíval na maminku...
A maminka, přes to, že se nesmělo oslovovat Němce... Maminka měla nádhernou vídeňskou Češ... Němčinu.
Tak maminka mu řekla: "Nedívejte se na to, že jsem hubená. Já js...
U nás to máme v rodě. Já jsem zdravá a chci, těším se na práci."
A on ji nechal být. Takže to se zachránila poprvé. No a pak nás...
Víte, já si myslím, jak teďko ty... že... promiňte, ti blbci, jak teďko vykládají, že ten holokaust není...
Já bych si hrozně přála, kdyby mohl jedinej den v Osvědčimi, teda v Birkenau...
Osvědčim byla... Osvědčim byl velkej tábor a dělil se na tři části:
Osvědčim klasickej, Březinky, neboli Birkenau a Buna - to byla ňáká podzemní továrna. Tam jsem nikdy nebyla.
Osvědčim klasickej byl základ, kasárna z do... Marie Terezie... doby, kamenný.
A... byl tam, byl tam jeden komín, tedy jedno krematorium. A Birkenau - Březinky, kde jsem byla já...
Jo a do toho Osvědčíma klasickýho ještě mohly mezinárodní komise se podívat.
Kdežto my jsme byli o dva kilometry dál. To jsme byli... A základ našeho ubytování byly stáje.
Takže to byly... okno, ve... světlík takhle nahoře na střeše a velký vrata na zavírání zvenčí.
A... tam bylo, tam byli další teda tři, čtyři... teď nevím jestli tři nebo čtyři... čtyři... pět jich bylo celkem... komíny a neustále hulily a bylo to tak cítit.
No a jako na uvítanou nám řekli, že odchod je jenom tamhle tudy, že jo. Nikudy jinudy.
Takže... zavedi nás... dlouhou cestou jsme šli do jednoho tábora.
Poněvadž tam byli... ten byl rozdělenej na různý tábory. Ulice... uličkama, ulicema teda to rozdělenej.
A v jednom takovým baráku bydlelo tak tisíc lidí.
Čili my když jsme tam přišli, tak jsme nejdřív... Nejdřív nás tam bylo sedm asi...
To jsme, to jsme se tlačili na tý pryčně. To nám nevyhovovalo, to jsme se museli k sobě...
Pak nás tam bylo asi 12 a nakonec 17 a to už jsme spali jak králíci.
No tak vzali nás teda nejdřív do koupeli, takže museli jsme všechno ze sebe sundat a nahý...
Mohli jsme si nechat boty akorat a nahý jít do sprch...
A když jsme vycházeli, tak jako ještě takhle, že nic neneseme.
Já jsem pronesla hodinky, který jsem dostala, poněvadž jsem byla operovaná a mysleli, že to...
Měla jsem, měla jsem zánět pobřišnice jako dítě.
A tenkrát nebyla, nebyla antibiotika, tak oni mysleli, že to nemůžu přežít. No já jsem to přežila.
Tak mně... prostě jsem dostala za to hodinky, no. A ty hodinky jsem pronesla v puse.
A jen jsem je pronesla, tak jsem pochopila, že to je příliš drahý...
A dala jsem je jedný blokový, která... kterou jsme tam měli. A dostala jsem za to dva krát silnější polívku.
Takže jsem je... s výhodou, s výhodou jsem se jich zbavila, no...
No a když jsme vycházeli z těch... z těch sprch, teda takhle, že jo...
No a byli tam takoví mladí klackové, pubert... postpubertální nebo pubertální, kteří se na nás koukali, na ty nahý ženský.
Chechtali se, ukazovali si a já jsem udělala takhle, já jsem se děsně styděla.
Tak za to jsem taky okamžite dostala pár facek.
No a potom jsme chodily k takový hromadě, kde... kde bylo šatstvo a jak kdo přišel, tak takový šatstvo dostal.
Takže... jsme vybě... vyděly... vypadaly {smích} příšerně. A ještě než... před tím jsme šly k holiči...
Teda zase čekárna na... k holiči. A ta, ta ženská stříhala všechny dohola, ale zase že jsme... Byla to Češka zřejmě
A že jsme mluvily česky, tak nám nechala jenom takovejhle kraťounkej... Nemuseli jsme být dohola.
No tak Lída měla ňáký normální šaty, maminka měla ňáký úžasně kraťounký a já jsem měla... no pak zase hodně dlouhý s kanýrem.
Takže to... ten kanýr se... a prádlo samozřejmě žádný... Boty většinou dřeváky...
Ale poněvadž já už jsem je měla tak roztrhaný, tak... si řekli, že je těch dřeváků škoda a ne... prostě mi je nechali.
No ale ta výhoda toho mýho obleku bylo to, že tam byl ten kanýr, že... Já jsem ho odpárala.
A Lída měla pořád takový potíže s břichem, že jsme jí to mohly dát, aby si kryla alespoň to břicho.
No a pak nás dovedli do bloku. Ještě než nás dovedli do bloku, tak nás nechali pár hodin stát.
A mohly jsme si chvilkama sednout snad i. Pak nás dovedli do bloku a... tam nás teda takhle ubytovali.
No a tam byl režim takovejhle: ráno se vstávalo kolem půl třetí...
A šlo se hromadně, všechno hromadně po pěticích, šlo se hromadně na záchod.
Ty záchody, to byla taky... dlouhý jako blok, takhle jedna díra vedle druhý.
A potom u zdi bylo ňáký korýtko na umytí, takže to byla taky umývárna.
A bylo to rozdělený {pousmání} takovou, takovým, takovou látkou a...
To se... to jsem u toho já nebyla, ale mně se to tak strašně líbí {smích}, že je mi líto to neříct.
Tam se... Vyprávěla mi to paní, které se to stalo.
Tak prostě paní tam seděla blízko tý záclony a najednou ňákej člověk vystrčil hlavu nahoru a říká:
"Ježíši Marjá, milostpaní, vy jste tu taky?" A zase zmizel {smích}...
Takže to byl takovej... to jsou... moment, no. Takže když jsme, potom jsme přišly z toho záchoda a šly jsme na...
Vedle toho baráku bylo takový velký prostranství, Platz, Apelplatz...
No a tam jsme stály do takovejch sedmi, osmi, než přišel hlavní důstojník nás počítat.
Ono mu to dost dlouho trvalo, poněvadž těch baráků bylo hodně.
A... když se mu to nepovedlo, tak jsme si to odnesly... přinejmenším tím, že jsme čekaly další hodiny, že to musel přepočítat znova.
A... někdy, někdy se třeba muselo klečet, nebo takhle, tak to bylo opravdu takhle ošklivý.
A jinak se muselo stát pořád v pěticích a...
Když to vypadalo, že dlouho nepřijde, tak nám tam přinesli kávu, teda kávovinu... do ňákýho hrnku.
A pak se lidi porvali o ten... o ten lógr, aby něco dostali ještě do žaludku. No...
IV: Vy jste tam museli pracovat?
MD: Ne, my ne. My jsme byly určený do plynu, jenomže oni tam měli nával.
IV: Hmm... A kdy jste tam vlastně přijely?
MD: 10. srpna. Akorát mamince k narozeninám
IV: Roku?
MD: '44. No... Potom teda s... když... když jak... když... když jako to od... od... od... od... odsečet...
No tak to už jsme se mohly ne snad pohybovat, ale nemuseli jsme stát jako tak přísně.
Jinak pokud se stálo, tak... pokud se stálo, tak nepadalo v úvahu, aby so člověk někam odskočil.
Měly jsme jenom tekutou stravu a byli velký průjmy. To byly taky hrozný historky.
Když se někdo podělal, tak buď to po sobě honem zakopal, nebo to musel slízat, nebo dostal pár facek, nebo ho skopali.
Tak to byli takový... No a pak jsme si tam tak stály.
A potom k polednímu jsme dostaly, nebo popoledni jsme dostaly oběd{odkašlání}.
To znamenalo, že tam přinesli... přinesli ňáký nádobí a třeba pět lidí dostalo najednou jeden velkej hrnek.
My jsme byly tři, tak my jsme měly štěstí, že jsme, že jsme dostaly vždycky jenom sami, no...
A bez příborů, že jo... takže se to počítalo...
Se to pilo ta polívka a počítalo se kolik loků udělá, aby se to... (pousmání)
Aby... aby se nešidilo. Poněvadž všichni byli strašlivě vyhladovělí.
A ten hlad je hrozná věc, hrozná... vyhladovělí... No a... tak takhle...
Večer se ještě teda taky šlo na ten záchod. Nevím jestli ještě někdy po obědě.
To si teďka nevzpomínám. Ale víc jak tři krát se určitě nešlo.
No... potom jednou... no na tom záchodě jsem potkala ty děvčata, ty kamarádky z toho... z tý Lodže.
Tam, tam, te... tam to bylo hrozný v tom, že nebylo nic, čím by se člověk mohl potěšit.
Kytička, pták, ptáčkové tam taky nebyli, nic. Prostě byla tam jenom ta hrůza.
Ale mohl se člověk... do jistý míry potěšit, když potkal někoho známýho.
Jenže to bylo takový sporný potěšení. No nicméňe my jsme se potkaly...
A totiž my jsme se, když jsme se v... Lodži loučily, tak jsme si řekly, že se sejdeme v Praze...
Vždycky každou první neděli... každou neděli ve tři hodiny u Lorety.
My jsme netušily, že takhle se {smích} loučil taky Hašek, ale... prostě my jsme se... u Lorety.
Tak jsme se loučily s tím... potkaly a řekly jsme: "Tak holky, nesmíme zapomenout, ve tři hodiny u Lorety."
Tady to předvedu dál. Pak jsme se potkaly ještě, ještě v Belzenu.
Taky jsme se, taky jsme se jako loučily s tím, že se sejdeme ve tři hodiny u Lorety.
A... pak jsme se potkaly v pražský tramvaji a řekly jsme si: "Taky k tý Loretě ještě zajdem!"
No a před dvěma roky jsem řekla: "Děvčata, takhle to dál nejde. Už, už prostě času není moc."
Tak jsme... Věrka měla auto, posadila nás do auta a dojely jsme k tý Loretě.
A šly jsme si tam na štrůdl s kafem a moc jsme si to pochvalovaly {smích}, že jsme to splnily.
No... takže jednou jsme... byla řada na nás, abychom odnesly ty prázdný konve...
A my jsme prosily tu blokovou, aby... že to poneseme samy dvě, aby Lída nemusela.
Poněvadž Lída už byla tak slabounká, že by bylo bývalo potřeba ji nést taky a...
No ona nám to dovolila, tak jsme si odnesly ty konve.
A na zpáteční cestě nás prostě přeřadili k ňákýmu, k ňákým... skupině, kt... kde zase stál Mengele a třídil, no...
A tam vytřídil mně na práci... a... maminku, maminku do plynu.
No já... když jsme viděly, že teda ta Lída, že už ji neuvidíme, tak jsem strašně brečela.
No ale když mi vzali maminku, tak už jsem nemohla vůbec, vůbec. To už, to bylo opravdu strašlivý.
A... ona říkala, když viděla mý oči, tak že se soustředila jenom na to, jak by se ke mně dostala.
Poněvadž to nebylo daleko, ty dvě řady.
A vystihla, že je ňáká žena... má na sobě něco zvláštního... a že ten se na ní podíval dýl.
A v tom okamžiku, když se on na ni převzhledl, tak ona zdrhla ke mně.
A jak jsme stály teda v těch pěticích, tak to se otevřelo a pustili ji všichni až nahoru.
Takže jí nebylo vidět. Nevy...
IV: Nebyla na kraji...
MD: Nebyla na kraji a oni si nebyli jistý, jako jestli tam něco bylo, nebo ne... Tak, tak to prostě přešlo.
Ještě jsem si teďko vzpoměla... To sem nepatří, ale já to sem řeknu.
Já si telefonuju s takovou jednou starou paní, která už je hodně nemocná a hodně stará.
Ale ještě jí to relativně dost myslí. A... ta mi teďko začíná uprostřed hovoru najednou plakat do telefonu, že jí maminka šla do plynu.
Jak to je, jak to je, jaká je to tam...
IV: Pořád je to tam...
MD: Jak je to tam pořád, no... a... Takže my jsme potom nastoupili do vagonů, zase kýbl...
Jo ještě když jsme stály, poněvadž to oni... jako se tak nespěchalo s náma.
Když jsme stály, tak najednou se objevila s ňákou blokovou, která byla Jugoslávka, tak se tam objevila Lída.
Měla jiný šaty, vypadala úplně jinak a nesla nám na rozloučenou brambor, kterej měla v polívce.
A ta bloková... maminka tu blokovou proboha prosila, aby se o ní... aby jako jí pomohla.
A ona řekla, že se může spolehnout, že jí pomůže.
Pak jsme se ještě dozvěděly, že Lídu... Pak to bylo špatný, ještě že se dostala do nemocnice.
Tam to bylo velmi riskantní, poněvadž tam se často vybíralo do plynu z nemocnice.
Ale že tam byla ňáká slovenská lékařka, která se o ní velice starala.
A postavila jí na nohy a Lída, že se dostala s transportem ven. A pak už jsme se nedozvěděly nic...
Až na ten konec, když... když byl konec... teda ne ještě války, ale když už jsme žily normál... byly...
Prostě... mmm... Američani nás... nás osvobodili a dali nás do takovýho, do takovýho hotýlku letního.
A... tam devčata začaly vyvolávat duchy. A já jsem k tomu nikdy nechtěla jít, poněvadž jsem tomu neveřila.
Říkala jsem, že to jsou pitomosti a oni mi jednou řekli: "No tak vždyt to zkus, vždyť za to nic nedáš."
Tak jsem řekla: "Tak dobře." Oni vyvolávaly duchy takhle... tak se nahřeje sklenička a takhle se to...
No a já jsem položila jednu otázku: "Kde je moje sestra?"
A sklenička mi Jidiš odpověděla: "Tam kde je tvůj otec."
Mně to vůbec nedošlo, poněvadž tatínek byl pod zemí, že jo.
Mně to vůbec nedošlo, řekla jsem: Podívejte se, jak je ta sklenička blbá.
Přece tatínek už dávno umřel. Tak... jo. Až potom, až mi to dodatečně došlo.
No, tak to byla poslední zpráva o ní.
No tak my jsme jeli... my jsme jeli do tý, do toho Belsenu. Jeli jsme někam jinam...
Jeli jsme původně někam do Hanoveru, nebo... Nevím, někam jinam. Myslím, že do Hanoveru, na práci.
A... oni to vždycky všude vybombardovali, než jsme dojely. Tak nás dovezli do Belzenu.
A... s... jednou pod náma, když nás ještě vezli, tak jednou pod náma začal hořet vagon.
Ale ňák to chytli včas, takže jsme tam... s... s... zase jsme se jako zachránili tím.
A pak nás nasadili do dalších vagonů a do každýho vagonu dali dva vojáčky, aby teda to hlídali.
Což bylo výborný, poněvadž ti vojáci byli slušní lidi... Ty, ty to oslovovalo to utrpení.
A pak mohli být dveře pootevřený kvůli nim, že jo. Oni tam seděli v pootevřených dveřích...
A že se dalo líp dýchat, poněvadž jinak to ještě se v tom...
My jsme... jo, my jsme ještě na, na... cestou z toho Belzenu... pardon z toho, z toho Osvědčima, z toho Birkenau jsme dostaly chleba se sýrem...
Takovým tím pálivým, takže takovým tím na žízeň ještě, no...
No a tyhlety dva hoši, ti byli výborní, poněvadž kdykoliv...
My jsme čas... často stáli, poněvadž to bylo obtížný cestování.
Přednost vždycky měli vojáci, že jo. Ten kdo jel na frontu teda, vojenský transporty...
Tak oni kdykoliv to bylo možný, tak vzali, vzali kýble a přinesli vodu.
A ten ošklivej kýbl vzali třeba... šel se dát vylejt, že jo, že to prostě šlo.
A... dokonce jednou pro nás nakradli ňákejch... asi... nevím jestli to byly švestky, nebo co...
Prostě něco nám ještě nakradli.
No a maminka si s nima potom jednou povídala a oni říkali, že...
Že proto u toho jsou, že viděj tu, že chtěj pomoct těm lidem prostě no... že proto jezdí vždycky spolu, poněvadž si můžou věřit.
A že si vžycky vozí kabáty, poněvadž ty lidi jsou vymrzlí a že je tím můžou přikrýt a že... že jako oni to nepotřebujou.
A ještě jedný dívence potom na rozloučenou dali chleba, svůj... komisárek.
No... no a když jsme přijely do Belsenu, tak to bylo něco úplně jinýho.
To jsme šli kus lesem, já jsem les vždycky milovala a já jsem srdečně strádala ještě {odkašlává} nedostatkem samoty... a přírody.
Tak jsme se pohybovali, šli jsme tím lesem, přišli jsme do tábora.
Tam byli velikánský stany vojenský. Venku byla voda teda, takový korýtko... a do toho...
A tím tekla pořád voda. To jsme prostě byli z toho úplně... že jsme se mohli umejt pořádně... úplně u vytržení.
No a ty stany... prostě bylo nás... Já nevím, kolik nás přišlo.
Ze začátku bylo nás malinko. A přivezli nám... Byli dost užaslí, jak vypadáme.
A prinesli nám jídlo. No a teď tam byl problém, ale oni neměli nám do čeho to jídlo dát.
A někdo si všiml... nebo všimli jsme si, že tam byla... nahazený, naházený od jídla starý ty konzervy prázdný.
Tak my jsme si chytli každej jednu konzervu. Cítili jsme se báječně, že jsme měli {smích} vlastní...
Zvýšila se nám životní úroveň {smích}...
IV: Nádobí...
MD: Kulturní úroveň - vlastní nádobí. Nekteří jsme si z kousku toho... toho... vršku jsme si z toho vyklepali kamenem třeba i lžýci...
No prostě to bylo úžasný. No tak jsme měli každej svý nádobí.
Tak ono, ono je to uveselilo a dávali nám to jídlo do toho.
No... ze začátku to byl takovej poměrně klid, poněvadž oni nevěděli co s náma.
Neměli ještě žádný další instrukce, tak nás nechali na pokoji. Jenom jednou denně nás spočetli.
Přivezli jídlo a prostě byl klid. Teda hlídali nás.
Potom se to pomalu zhoršovalo. Jo... tam taky ze začátku... tam se ptal ten komandant, se ptal...
Ten byl poměrně slušnej a pak ho taky hodně rychle vyměnili...
Se ptal, kdo umí německy. Maminka se přihlásila, on jí udělal testy.
Ale to bylo to jenom krátkou dobu. Pak se toho velmi rychle zbavila.
Ale to bylo fajn, poněvadž ona zařídila, aby vždycky stál někdo při výdeji jídla.
Aby prostě každej dostal stejnou porci. A mladší 17 let když jídlo zbyde, tak aby dostali nášup...
Takovej poloviční. Takže to bylo dobrý. No... to tam bylo dobrý. Jinak...
CM: Teď tam dám další kazetu, to pokračování jenom...
MD: Dobře... Já si přinesu další...