CM: Tak prosím...
MD: Tak... Jo, já se hned upovědomím...
No ale... co tam ještě bylo krásný v tom Belzenu bylo, že kvetl vřes.
Ono on ten Belzen je na ňákým... to je, to je ňáký obrovský, velice známý mmm... známý vřesoviště.
Já jsem to teda samozřejmě neznala. No a tak na tom vřesovišti udělali ten lágr a...
Když jsme tam byli, tak ten vřes tak nádherně kvetl.
A já jsem celý hodiny ležela na břiše a dívala jsme se, jak to krásně kvete.
A... v noci... poněvadž jsem byla tak okouzlená tím, že jsem v přírode, že jo...
A v noci, když všichni spali, tak jsem tajně vylézala {smích} ze stanu a...
Což bylo nebezpečný, poněvadž oni tam kroužili těma světlama.
Tak jsem vylézala... jako plazila se a lehla jsem si za...
Tam kde teda to světlo nedošlo a dívala jsem se na hvězdy.
No a tím se mi podařilo podruhý dostat zánět ledvin {smích}, pánve...
Poprvé jsem to měla teda v Lodži. To bylo tenkrát taky hutný...
No ale to budu... vrátím se k tomu, k tomu Belzenu.
Hodně se tam zpívalo. Hodně se tam zpívalo...
Měli jsme taky mezi sebou jednu zpěvačku z povolání... a... ta měla krásnej hlas.
Ale byla nesmírně, nesmírně... smutná, uplakaná a málo komunikativní.
Prostě nemohla se, nemohla se vyrovnat s tím, že jí vzali děťátko.
A... ukázala se tam jedna dívka, která nebyla normální...
Kterou děvčata na noc... dekama, dekama svazovaly, aby nikam neutíkala.
Poněvadž... poněvadž měly strach, že by jí zastřelili. Vedne byla spíš klidná...
No a tahleta zpěvačka se jí ujala a zpívala jí a chlácholila jí...
A takhle jí objímala, chovala. A ta dívka se prostě krásně uklidňovala.
Co s nima bylo dál, to nevím... My jsme odešly odtamtud dřív.
Mezitím teda chodili dál tran... transporty, bylo to čím dál tím náročnější samozřejmě.
Počasí se taky horšilo... Různý situace se tam daly zažít, byly jsme třeba...
Jednou se našlo děťátko malý, v tom záchodě... To byli takový ty venkovský záchody.
Nebo jestli to tam našli... našli... potrat prostě... našli Němci?
Tak jsme jim to musely vylovit... očistit...
A oni s nesmírnejma posměškama si to vzali s sebou, halt to odnesli.
Nevím kdo to... komu se to stalo. Asi to bylo lepší, než se... než... lepší řešení pro chudáka.
No... tak potom se to zhoršovalo... a ještě bylo několik volných stanů, myslím, že to byl hlavně jeden...
No a nám byla zima, že jo... Pršelo... Apely byli delší, poněvadž... prostě nás bylo víc.
Delší byli deště... Nestačily jsme uschnout.
Sláma dřevěná, na který jsme spaly už byla rozbitá, takže zespoda to bylo taky studený...
No a už nás bylo v tom, v tom stanu tolik, že vždycky, když někdo vstal, tak potom už těžko našel...
V noci když vstal, těžko, velmi těžko našel to místo, poněvadž se spalo těsně, těsně na sobě...
A když se někdo otočil na bok, tak se {smích} celá řada musela taky otočit na bok.
Tak to bylo trochu náročný.
No... a pak se stalo, že děvčata... že děvčata ňáký zjistily, že jeden stan, že je tam natrženej.
Tak mu trošku ještě dopomohly a omotaly si to kolem sebe.
No a potom napodobovali je čím dál tím další lidi.
No a pak na to přišel komandant a to byl strašnej, strašnej randál, strašná, strašná prostě situace byla.
Poněvadž jsme poničili jejich... jejich majetek, kterej šel...
Měl jít na vojnu a prostě jako smrt a to všechno možný...
A chtěl na matce aby... na mojí mamince, aby jmenovala, kdo to udělal.
No což maminka samozrějmě neudělala... Takže jí řekl, že jí zastřelí a vzal k tomu ještě pár lidí...
A nechal udělat, nechal udělat plot ještě jako takovej..
Aby měli takovej malinkej jakoby táborek tam pro sebe.
No a pracovali neustále... s tím, že prostě něco vždycky vykopali, pak to zahrabali...
Vykopali to jinde, zahrabali, vykopali zase tamto, nebo nosili...
Prostě takovou „smysluplnou“ práci, že jo, ta nejvíc ubíjí...
No ale poněvadž tam byla maminka, tak ta to... {kašel} Ta to samozřejmě dokázala.
Buď si... buď zpívala. Strhla ostatní taky... Prostě...
No a my jsme, my tři děvčata, my jsme prostě brečely, měly jsme o mámu hroznej strach.
A vždycky jsme chodívaly k tomu plotu a mámy byly jako veselý, aby nám... aby nás pozdvihly.
Tam už maminka samozřejmě nebylo to {nesrozumitelné}, že jo no.
A ten, ten byl zase tak dobrej {smích}, ten... ten velící důstojník, že ho to přestalo bavit.
Jo... nechal.. bylo to.. nevím jak dlouho to trvalo. Ňákou... určitou dobu to trvalo..
A v tý době my jsme se ohromně a nesmírně sblížily s těma děvčatama.
No a do tý míry, že ta Věrka, to je kameramanka z televize, to jsem... tak ta... Nevím jestli to dělala každej den, nebo jenom občas.
Ale utkvělo mi velice silně v paměti, jak ona schovává takovejhle malinkej jako nehet, kousíček chleba.
Dva takový malinký kousíčky chleba a když jsme usínaly, tak nám to dala na rty, abychom usínaly s chutí chleba.
Tak jsem říkala, n... nikdo už mi v celým životě nedal větší dar.
No a potom začali ty deště, byli čím dál tím horší...
Přijížděli ještě Holanďani, mezi nima tam byla taky Anne Franková...
Patrně jsem ji znala, ale nevím. Nevěděla jsem, že je to ona.
A... začali, začali přicházet kupci. To byli lidi, kteří měli nějaký továrny, nebo spravovali je, nebo je vlastnili...
A protože na vojnu už narukovali 16-letí, 17-letí chl... hoši, tak oni potřebovali pracovní síly.
Takže si chodili mezi ná... , k nám vybírat.
Vypadalo to tak, že vždycky nastoupila celá řada, ten blok jeden, nebo tak... nebo prostě většina... větší množství lidí.
Musely... někdy jsme se musely svlíknout donaha, aby páni měli z toho ňákej... ňáký povyražení.
Vím ten jeden, ten byl kór zvrhlej, tak ten chtěl, aby se jedna noha zdvihla hodně vysoko.
No a pak si vybírali, no a my jsme se dostaly bohu dík, bohu dík už dost brzo jsme se dostaly do transportu ven.
Poněvadž pak už to tam bylo opravdu moc, moc, moc strašný.
Už ještě když my jsme tam byly, tak to bylo zlý, ale pak už to tam bylo moc zlý.
Takže my jsme se dostaly odtamtuď pryč.
A myslím, že jsme na cestu, na cestu jsme dostaly myslím punčochy dokonce.
A připadalo nám to úžasný, poněvadž bylo to na svatej Mikuláš.
Takže jsme si to taky vzaly tak, jako že jsme dostaly dárek.
A takovej důležitej, poněvadž před tím jsme běhaly v tom sněhu bos... na boso, že jo.
A... no a přijely jsme do Mehl... do Mehltheuer. Taky nevím, jak dlouho jsme tam jely.
Přijely jsme do Mehltheuer. A Mehltheuer je malá vesnička.
Na tý vesničce... v tý vesničce malý nádraží a na tom nádraží, vedle nádraží hned malá továrnička.
A ta továrnička dělala součásti do tanků. A... {kašel}
K tý, k tý, k tý továrně byl... byl přiložená, byla přiložená, připevněná taková... takovej bloček, blok malej.
No a tam jsme by... nás bylo dvěstě... teda z toho tři Češky.
A tam jsme, tam jsme byly ubytovaný.
A každej jsme měli takovou úzkou, ale sám pro sebe pryčnu, takže... a deku. Takže my jsme se zase cítily... ohromně kultivovaně.
No a... ty součástky do tanků bylo... {kašel} se obráběly.
Byla to dost velká dřina, poněvadž byly velký, těžký a my jsme to už těžko zdvihaly.
A... měly jsme tam německý... německý mistry, kteří nás to měli naučit, ale nesměli s náma mluvit, poněvadž...
A byli informováni o tom, že jsme těžcí zločinci.
Ten jeden se pak jedný dívky zeptal, jestli to tak je, takže...
Asi pochopili, že to tak není... nebylo...
Když bylo možný... nebo někteří z nich nechávali omylem na tom stroji kousek chleba, nebo něco...
Nebylo jich moc, ale někte... někteří byli, někteří... někteří takoví byli.
Pracovalo se tam ve dne i v noci, noční šichty a denní šichty a...
Ten bloček, ten blok teda byl... byl připevněnej k tý... k tý velký hale.
Ale ještě mezi tím byla malá... malá místnůstka.
Na jedné straně, na levé straně byli záchody, bloček jako záchody.
A na druhý straně byl takovej... zasklená místnůstka, ve který stále byla jedna "aufseherka" a...
Dávala na nás pozor, jestli jsme nic ne... a určovala, kdo smí jít na záchod a kdo ne.
Tak... když jsme, když jsme byly vevnitř, měly jsme třeba tu noční a ve dne jsme byly vevnitř, tak to nás celkem ještě pouštěla {kašel}.
Nebo v noci taky. Podle toho, kdo měl službu samozřejmě.
Ale když jsme byly na práci, no tak to jsme dvakrát, zase v pěticích...
Já dám tohleto pryč, mně to... něco... se to blejská... do očí...
To jsme samozřejmě v pěticích na záchod chodily dvakrát denně.
Mám tady ten... tak to můžu ukázat teď, nebo ne?
IV: No, můžete...
MD: Odpusťte... odpusťte, jo {pousmání}.
CM: Pustíme to zpátky... to nic.
MD: Máme tady takovej... ale já to mám v kopii. Tu... ten originál mám jinde.
A tady je napsáno... to bylo vyvěšené... A tam bylo napsáno kdy... kdy, kdo smí chodit na záchod.
První, první místnost... první hala, druhá hala, třetí hala... ve dne a kdy v noci.
Takže to Vás možná bude zajímat, se na tohle podívat, no...
A jednou se stalo, že ta aufseherka si prohlížela módní časopisy.
A vyšla jedna dívka, která potřebovala na ten záchod jít a toužebně se na ty časopisy dívala.
A tu aufseherku to upoutalo. Slovo dalo slovo, oni se daly do řeči, ta byla tak... jo.
A ona jí řekla, že je moder... , že je návrhářka oděvů.
No tak tu to nadchlo, dala jí papír a tužku a řekla, aby něco navrhla.
Tak ona... já už si nepamatuju, jak se to děvče jmenovalo, ale... ale...
Navrhla jí spoustu krásných věcí zřejmě a kousek toho papíru a tužku teda taky ulila.
A... {pousmání} mně namalovala panenku, pro radost.
Tu panenku už nemám, ta vzala za svý... byla... no, vzala za svý.
No a poněvadž jsme měly v tý době takový... bylo to těžký, měli jsme hlad a bylo to takový, jako trošku beznaděj...
Tak já jsem řekla, že ta panenka se jmenuje Evička a že v neděli až budem...
A v neděli se nepracovalo, poněvadž ti... ti Němci nechtěli v neděli pracovat.
A že v neděli budeme slavit její narozeniny.
To byla taková malá skupina děvčat, kterou ovlivňovala ta nejstarší z nás, která nám vyprávěla obsahy světových románů.
Tak a to by... a krás... krásn... krásně nám vypráv... vypravěč. No a načež... se to jako... oslavovalo.
A děvčata mně napsaly dvě básničky.
No jednu... aha, to je ten originál. Jednak jsem dostala panenku... panenku, která byla ušitá z mých šatů, z mýho lemu ňákýho.
A ta panenka vypadá takhle: jako správný děťátko, který je v lágru...
Tak má... úzký nožičky, který se jí křivěj, úzký tedy hubený nožičky, který se křivěj.
Hubený ručičky... a měla taky velký bříško, to taky k tomu patřilo.
A... mám přečíst tu pohádku? Tu písničku... teda tu... ani nemůžu říct...
Mám to číst česky nebo polsky? Nebo obojí?
IV: Jak chcete... kus tak a kus tak...
MD: Kus tak...
IV: Úryvek ňákej.
MD: Tak jenom úryvek, jo...
Na Eviczky urodziny złączacie wszystkie ptaszyny.
Já to přeložím: Na narozeniny Evičky se... přiletěli všichni ptáčkové.
Usiedli pod oknem na drzewie i razgrzechotały w słodkim śpiewie.
Sedli si na strom a sladce zazpívali.
Przyleciała mała sroczka, ce ma zezowaty oczka. Na górna gałąźka wzlecieła i tak razgrzechotała.
Přiletěla malá sýkorka, která má... má šš... šil... šilhavý očíčka.
Sedla si na horní větvičku a takto zašvitořila:
Chy wiecie dlaczego słońce dziś tak świeci, chy wszyscy się radują dorośli, dzieci?
To mała Evyczka, córeczka Majinki, dzisiaj świętuje piąte urodziny.
Víte proč tak svítí sluníčko a proč se všichni radujou, dospělí, děti?
To malá Evička, dceruška Marienky dneska slaví páté narozeniny.
Takže takovou... To je, to je ještě delší a to by asi dlouho trvalo.
Ale končí to... končí to přáním:
Zasz matičce, co ciebie na świat ten wydała, zyczymy, bysze zawsze w życiu swoim śmiała.
A matin... matičce, která tě přivedla na tento svět přejeme, aby se stále ve svém životě smála.
Ażeby jej córeczka wiara poczyniła.
Aby měla z dcerušky mnoho radosti.
Ażeby jej bogaty zamężna vydawała.
Aby jí bohatě vdala za muže
Ażeby Eviczka w łóżku nie ona sikała.
Aby Evička nečůrala v postýlce.
I nigdy „papou!” nie walawała.
A nikdy aby nevolala "papú!"
Nich na tysiące sie zycia są lat dzisiaj są serdeczni, swiergotały ptaszki w chórze.
Tak to bylo to jedno... A tohleto...
Já jsem... já jsem, když jsem dělala ty, když jsem pracovala u těch strojů...
Tak se mi udělalo tady pět vředů a tady dva. A bylo to hrozně bolestivý...
A strašný bylo, když jsem měla... těma... těmahle těma pohybama jako připevňovat ty materiály.
Dokonce mi nechali na několik dní doma. Takže... takže jsem dostala tenhle ten... k tomu tu básničku ještě:
Drogа, droga Eviczka, na twojej urodziny oferuję cie cały kawał uriegniny.
Drahá Evičko, na tvé... k tvým narozeninám ti věnuju celej kus papírový vaty.
Posiadał na działania magicznego na... wrzody, który są dziedziczne.
Mm... Prý má veliké... veliké... velmi ma... magicky působí na... na vředy, který prý jsou dědičný.
Ażeby cie mamczina nie była zazdrosna, niech cie bezboleśnie i ladnie rosną.
A abys Evičko nežárlila na ty maminčiný, tak ať ti rostou bezbolestně, ale krásně.
Takže to... to bylo ještě s k tomu Mehltheuer.
IV: Takže jestli jsem to pochopila správně, tak vy jste se tam hodně staly součástí tý, asi polský pospolitosti?
Byly tam ještě i jiný národnosti v tom Mehltheueru?
MD: Byly tam... byli tam ještě Maďarky, ale s těma jsme se vůbec nedostaly do styku. Až když... až když byl konec...
A... ani taky. Ne, s těma jsme se vůbec neviděly ani. No tak my jsme byly tři Češky, že jo.
No a navíc... tak já jsem byla v takových letech, kdy se člověk druží.
A ty děvčata byla fajn. Mám ještě sešítek který... mám různý zápisky od nich na rozloučenou a...
Tak s... jako měly jsme hezký vztah.
IV: A jak...
MD: Tam bylo strašně důležitý mít někoho... někoho blízkého. Tak já jsem měla tu maminku.
Ale kdo neměl někoho blízkého z rodiny, tak aspoň bylo štěstí, když měl nějakého kamaráda..
Poněvadž to člověka drželo. Člověka to drželo a potom ten kamarád taky třeba i pomohl.
Mám přítelkyni, to je támhle ta fotografie za mnou.
Ona už umřela, bylo jí 96. Do poslední chvíle jí to skvěle myslelo.
A to je paní, která... v Birkenau... přijala 12 děvčat, který zůstaly bez matek.
A starala se o ně... a vytvořily takovej pevnej kolektiv, že se o všecko absolutně dělily.
Jednou dostaly švestku a tu švestku rozdělily na těch 13 dílů.
Potom... a když byla některá nemocná, tak ty ostatní jí daly... jí daly něco ze svýho jídla, pomohly jí.
Takže to má obrovskou... obrovský to je, když někdo může někoho mít.
Tohleto nebylo až tak silný přátelství, ale bylo to hezký... bylo to hezký.
No, potom se jednou stalo, že... Ještě za oknem nás hlídal vojáček, s kterým děvčata někdy tajně mluvily.
A on nás informoval o tom, jak vypadá situace.
Informoval nás o tom, že americká armáda nás obkličuje.
Ale vždycky zase když měli přijít k nám, tak zase šli někam jinam.
Ale fakt je, že hodně bombardovali a na nás nic nespadlo. Takže oni o nás věděli a...
Jednou... to už vypadalo, že teda už jsou dost blízko, takže už... už jsme nechodily pracovat.
Poněvadž už jsme byly tak blí... tak... tak... jako slabý, že už to nešlo.
Dostavály jsme jenom trošičku vody s nepatrným množstvím zeleniny... tak na tu barvu.
Protože když jsme byli obklíčení, tak... nebyla... nebyl.. nebyla.. nebylo zásobování.
A to co bylo, tak to si vzali... vz.. že jo oni.
A fašisti, ti... nekteří k nám začali být roztomilí, někteří k nám byli o to horší, nekteří začali nosit, nosit civil a...
A oni... my jsme je různě pojmenovaly. Například jeden, tomu chyběl... chyběl prst.
Tak tomu se říkalo buďto "devět a půl" a nebo "půl desá... půl desátý." No a... {pousmání}
Takovýhle... takovýhle různý... různý... různý jména.
No ale tak se stalo, že ani ta "aufseherka nebyla," která jako určovala kdy... kdy můžeme jít tam a...
Tak děvčata šly, asi čtyři holky to zkusily. Já jsem mezi nima nebyla, já jsem se bála.
A... dveře byly otevřený. Vešly do síňě. Tam bylo... nikdo nebyl.
Zkusily vzít za vrata... Vrata se otevřely a byly venku.
No a tak se šly podívat ještě kousek dál a našly tam... na to nádraží...
A našly tam velikej pytel se zrním. Tak si to nacpaly do.. do sukní, přinesly nám to všem.
No tak já jsem v životě nejedla nic tak chutnýho a asi už nikdy nic tak chutnýho nebudu jíst..
To byl prostě rajskej {smích} pokrm a... a už mezi tím šly další.
No tak já jsem se vypravila, že půjdu taky, abych mamince přinesla taky... a...
Oni mezi tím tam děvčata objevila vozíčky s... s balíčkama... na frontu.
Tak každej něco sebral...
Většinou... většinou hned u toho... u tý zahrady, která byla vedle... vedle... nebo vedle... tý budovy.
Tak většinou sedly hned tam a hned se do toho daly...
A když jsem {kašel} procházela, tak jednak mi to buď to ukazovaly, nebo tu a tam mi dal někdo něco... něco kousnout.
No já jsem byla nadšená, tak jsem šla taky to zkusit.
A {pousmání} sebrala jsem... čtyři balíčky, že jo? Jeden, dva, tři, čtyři balíčky... tři balíčky... čtyři balíčky...
Prostě ňáký balíčky jsem sebrala a běžela jsem to taky otevřít, do takovýho zákoutí...
A ten první balíček byl takovej jako podélnej, takhle vypadal.
A děvčata mi vyprávěla o slanině, jaká je to... ikdyž to židé jako nemají jíst.
Ale Poláci používají slaninu hodně a hrozně jí milujou. A jaká je to bá... jaký je to báječný jídlo.
A já jsem slaninu z rodiny nemě... neznala. Tak jsem byla přesvědčená, že to je opravdu něco skvělýho.
No tak mně bylo jasný, že v tom je ta slanina, že jo.
Tak jsem to otevřela... {kašel}
Otevřela jsem balíček a on tam byl... on tam bylo... ono to tam bylo mýdlo.
Tak to mne trošku sklamalo, ale řekla jsem si: No tak se aspoň umyjeme pořádně, že...
Tak v těch ostatních balíčkách jistě něco bude.
A otevřela jsem druhej balíček a tam byly... tam byla látka na šaty.
Tak to jsem pohasla, ale řekla jsem si: Tak fajn... budeme se moct převlíknout do civilu, nějak se to udělá a...
Tak jsem vzala třetí balíček a tam byla zase ta látka na šaty, jenže jiná.
Tam... první byla červená, tahle byla modrá. Tak to jsem ještě přijala...
A teď jsem držela ten balíček, ten... ten... ten poslední.
Ten byl takhle vysokej a takhle... takhle širokej.
A prostě jestli ten svět za něco stál, tak tam ten... tak tam muselo být něco k jídlu, že jo.
A maminka ráda pekla... pekla borůvkovej koláč a já jsem ho zbožňovala.
Tak jsem si říkala, tak to asi někdo borů... borůvkovej koláč posílá {smích} někdo vojáčkovi.
Tak jsem to otevřela a ona tam byla německá hra "Člověče, nezlob se!"
Tak... {smích} tak jsem zaklela a hodila jsem to co nejdál.
Bohužel jsem to druhej den hledala a už... už se mi to nepodařilo najít.
No a smutně jsem šla .do bloku, poněvadž už se... jsem slyšela, že to tam... tam se něco... něco hejbalo, nějakej hluk tam byl.
No tak hned... hned u vchodu jsme každej dostal pár facek {smích}, že jo...
A že teprve uvidíme, co to bude... teprve to uvidíme.
No a... Tak jsme byly je... z toho dost vylekaný.
A pak přišel komandant a řekl nám, abychom se připravily na cestu, že jako jdeme ven.
A maminka mu řekla, že my nejsme schopní někam chodit, že jsme příliš slabí.
A on řekl, že víme, že jsme ob... že tady prostě je fronta, že jsme obklíčení..
Že jde o to, aby nás zachránil.
A my jsme... maminka řekla, že jako... že jako ne, že... že prostě nemůžeme.
A on řekl: V tom případě jsem... mám za povinnost vá... vás zastřelit všechny.
A maminka mu řekla, že kdyby nás nechal bejt...
Že víme velmi dobře, že jsme velmi dobře informovaný, že.. že americká armáda je hned za rohem prostě.
A jestli nás nechá bejt, tak že mu dáme potvrzení, že zachránil život dvě stě ženským.
A když nás zastřelí, že ho stejně chytnou.
No a on řekl, že si to musí rozmyslet a odešel.
A pak jsme... asi za hodinku, za dvě, slyšely najednou auta.
Teď jsme si říkaly: No nazdar, tak to pro nás jedou ty, ty spalovací auta, že jo...
Ty "dušebubky" jsme tomu říkaly. No a oni to byli Američani.
Takže to byla docela {smích}... hezký zakončení.
No a teď když viděli, jak vypadáme, tak nám nanesli spousty jídla.
Takže nám pak bylo zle. Jedna paní ještě umřela. Nevím jestli z toho, nebo z něčeho jinýho.
Pak přišel jejich doktor, zakázal jídlo a měly jsme jíst pomalu teda, začínat s něčím jednodušším.
No my jsme vším byly nadšený, co jsme mohly jíst.
A... já se pamatuju, že jsem... že jsem měla dvě otevřené konzervy.
Jednu sádlo a druhej jablkovej kompot a strašně mi to chutnalo dohromady. Jsem se tomu divila {smích}.
Ta chuť, ta se obnovovala několik hodin... několik... několik měsíců, než člověk vycítil tu chuť. Ta byla úplně zabitá...
No a potom nás Američani odvezli o kousek dál do Rentzschmühle. Tam bych se taky ráda koukla.
To bylo takový... tam na... na malý říčče, kolem dokola les, to bylo taky hezoučký tam.
No a tam jsme... Poněvadž nás osvobodili 16. dubna, to ještě bylo daleko do války... do konce války.
Tam se o nás velice hezky starali. A tam bylo dost rušno, poněvadž lidi, kteří chodili pěšky domů... vlaky nejezdili...
Tak ti... se stavovali a byly samý otázky: Neviděl si toho? Žije tamten?
A byly samý smutný zprávy, takže to bylo takový jako... smutný to bylo. No... ale no...
IV: Můžu se zeptat, třeba mohly jste dostávat dopisy? Nebo ňákou tu korespondenci měly jste?
MD: Ne, ne...
IV: Nějakej kontakt?
MD: Ne, no tak ono to všechno bylo rozbitý.
My jsme... my jsme se... chtěly jet... chtěly jít pěšky a ten komandant říkal, no tak že... ten... ten americkej...
Ten říkal: Prosím vás nedělejte to, já... jak něco bude možný, já vás k něčemu přifařím.
Ale to je strašně nebezpečný, ona je ještě válka.
No a teď ta... to jako už bylo vidět, že ta... že ta morálka je hodně rozbitá.
Já jsem si tam.. já jsem začala konečně.. konečně vychutnávat samotu a...
Ne že bych se stranila ostatních, ale že jsem mohla být pár hodin sama taky.
A chodila jsem po pražce vždycky. Dál jsem si netroufla, poněvadž to bylo... nebezpečný to tam bylo.
Nekteří muži, ti byli jako utržení od zvířete. To prostě tak je, když je konec války.
To je.. to jsou ty všechny pudy v... Takže to... takže to bylo nebezpečný, no ale...
A taky poprvé, když nám dali rádio spravený, tak to první, co jsem slyšela, že Praha volá o pomoc.
Tak to bylo taky takový... takový těžký. Nakonec jsme se dostaly domů 6. června... ne, 2. června.
IV: S ňákým tím transportem?
MD: Jely jsme transportem kterej... kterej... ňák spravili teda někde ty koleje.
A... s Jugoslávcema, s vojskem jugoslávským. Tak jsme se vrátily.
No a z 18 lidí jsme se vrátily dvě. A to bylo strašně těžký to... přijmout, pochopit a žít s tím.
To bylo moc těžký. A hodně dlouho se to zpracovávalo...
A hodně dlouho se s tím člověk vyrovnával taky...
Já jsem těžko... těžko se dostávala k vlastní generaci, poněvadž jsme... jsem si nerozuměla s vlastní generací.
Já jsem si rozuměla buď s puberťákama anebo s lidma staršíma, kteří hodně zažili.
Jinak... jinak ne... jinak to nešlo. No...
IV: Můžu se zeptat, co jste dělala po válce?
MD: No po válce... nejdřív jsem... nejdřív jsem šla do ňákýho kurzu francouzskýho a.. abych... tam... maminka...
Maminka jednak... My jsme teda po válce... po válce jsme v Praze teda nikoho nenašly.
A šly jsme se podívat do Chotěboře, kde byli teda většina příbuzných a zůstaly jsme tam.
Maminka tam zůstala, já jsem chtěla zůstat s ní, ale ona mi přesvědčila, že se musím jít učit.
Já jsem se chtěla teda samozřejmě učit, ale nechtěla jsem tu mámu nechat.
A ona byla velmi moudrá, takže... takže jsem jela do Prahy a zapsala jsem se na ňákej kurs Franštiny celodopolední.
Ten první rok jsem dělala to a doháněla jsem, co jsem mohla.
A... potom... taky oni v tý době taky byly různý takový "rychlokvašky", který teda dětem umožnily, aby prostě co nejrychlejc se někam zařadili.
A.. no a potom jsem šla na Vysokou školu politickou a sociální, s tím, že jsem šla na sociální odbor.
Poněvadž jsem si představovala naivně, že bych... že bych pracovala prostě jako ňáká sociální pracovnice...
Ve vězeňství jsem chtěla pracovat. No, pak jsem nakonec pracovala v knihovnách, v různejch...
A to byla taky dobrá práce, hezká.
Narodili se... vdala jsem se, narodily se mi dvě dcery... A od té jedné mám vnuka.
Já jsem dělala hodně jako dokumentátorka, v těch knihovnách, nebo i v Ústavu mezinárodní politiky.
Tam jsem jednu dobu dělala dokumentátorku, odbornou dokumentátorku.
A potom v těch různých knihovnách velkých. Jednak jsem pracovala, poněvadž to bylo blízko, v tý...
Vojenský... Vojenský škole vysoké na... v Dejvicích, poněvadž tam za mnou mohly chodit děti ze školy.
A potom když se to... když to Sověti uzavřeli, tak jsem pracovala na Národní třídě.
A ještě před tím jsem pracovala na... vlastně na Mariánském náměstí na Lidové škole...
Ne, na Lidový tý... knihovně. Ta byla... ta byla velmi pěkná. Tam to bylo hezký taky.
Tam se člověk mohl hodně naučit, tam měl pořád kolem sebe hodně knih. To bylo moc hezký.
A oni ti lidi, kteří jsou mezi knihama, nebo kteří jsou třeba... jsem si všimla, jsem to zkoušela, zkoumala...
Že třeba i lidi, kteří pracovali v ňákých gramofónových závodech nebo tak, tak ti byli takoví jako vlídnější k sobě.
No... no a vyrovnávala jsem se s tím teda těžko, to asi se mne chcete zeptat.
Zdály se mi dlouho zlý sny a ty se mi ještě někdy zdají, ale už jsou čím dál tím lepší.
Nejdřív jsem utíkala, pak jsem exhumovala... ve spaní jsem exhumovala příbuzný.
Pak jsem aktivně bojovala. Pak když jsem měla děti, jsem zase zachraňovala děti.
A teď poslední sen, kterej jsem takovejhle měla, tak ten jsem... to jsem zachraňovala vnuka.
Tak to už mi přišlo, že už po 60 letech {smích} je... jestli je už skoro přehnaný, no...
A ty sny byly zlý a to prostě někdy mi to trvalo tři dny. A když jsem si četla...
Já jsem vždycky měla u postele knihy, tak něco jinýho... tak stejně mi... se mi zdálo pokračování. Ty sny byly strašně krutý.
No a s tou... s tou... se svou... se svou generací jsem se... to jsem pak... jako jsme... jsem se tam už vpravila.
Oni ze začátku... kluci... kluci třeba na škole... na te škole... kluci si z chleba dělali kuličky.
Já jsem myslela, že jim půjdu dát pár facek, kdybych byla bojovnější.
Prostě to je něco strašnýho, jo... Já jsem měla tak hlubokou úctu k chlebu.
Mladí... já když jsem... když jsem viděla malý děti, tak... tak se mi chtělo berčet.
To jsem... v tom mně pomohl... v tom mně pomohl ohromně skauting.
Ale nemohla jsem, ani v tom skautingu jsem nemohla jít k těm nejmenším, k těm světluškám. Až po dlouhý době...
No ale tak vždycky bylo... zaplať panbůh jsem měla kolem sebe hodný lidi.
Nebo vždycky jsem poznala někoho hodnýho, kdo mně pomohl, třeba jen tou samotnou existencí.
No a maminka, ta byla skvělá taky, že...
Maminka byla vždycky velice silná a pak jsem si všimla... O lágru jsme spolu nemluvily.
Ona na mně chtěla, abych něco napsala {kašel}... Já jsem nechtěla.
Poněvadž jsem těch prvních 50 let o tom nemluvila. Jenom těsně po válce...
Já jsem se nemohla dojíst pořád, tak jsem chodila... jak mně lidi zvali, tak jsem chodila třeba na tři obědy, z jednoho na druhej.
A oni chtěli, abych jim vyprávěla, ale...
Já když jsem si uvědomila, že se na to dívají, jako na Rodokaps, tak jsem nemohla. No...
Takže až teprve teďko... teďko v těch posledních letech. Předloni jsem... s tím začala... {kašel} začala být schopná o tom mluvit.
A hlavně taky když vidím, že už není koho se zeptat pomalu, že jo...
Že už přeci jenom odcházíme, tak je třeba to svědectví vydat.
Hrozně mně pomohlo, když tady byla... v Praze byla ta... ta galerie... Nevím jak se jmenuje.
No ta galerie, jak tam měli ty fotografie...
IV: Langhansova?
MD: Langhansova gane... gale... galerie. Ti nás jednou požádali, čtyři ženský... my jsme taková skupina čtyř...
Požádali, abychom tam přišly. Jestli je možný, že... budou mít výstavu v Lodžským ghettě, jestli je možný, abychom tam o tom... o něčem mluvily.
Tak my jsme tam chodily každej... vždycky jednou týdně, někdy i víckrát, poněvadž třeba přijela ňáká škola z Brna, taky si poslechnout... a {kašel}... Pardon.
CM: Můžeme ňák pokračování zase za chviličku.
MD: Dobře. Tak já dopovím tu větu. Ne, tak dobře...
CM: Jo, asi chviličku to bude...