IV: Tak můžem?
CM: Tak už.
IV: Dnes je 25. ledna roku 2006 a my jsme velice rádi, že jsme na návštěvě u paní Evy Erbenové,
U Kříže 633/26 v Praze.
Jsme velmi rádi, že nás tady přivítala
a budeme si vlastně vyprávět o jejím životě a životních osudech
v rámci Projektu vzpomínek bývalých vězňů koncentračního tábora Flossenbürg a jeho poboček.
Takže ještě jednou mockrát děkujeme, paní Erbenová,
a na samý začátek bych se Vás chtěla zeptat na Vaši rodinu.
Mohla byste mi několika slovy povyprávět a popsat
Váš rodinný život s tatínkem a s maminkou?
EE: No rodinný život byl tak úplně normální, jako každý dítě.
Tatínek byl chemik, maminka eh... byla povětšinou doma.
Narodila jsem se v Děčíně.
Přestěhovali jsme se v roce třicet... pět do Prahy,
vlastně do Holyně – tam jsme byli rok.
Z... Ten rok jsem strávila víc v posteli, nežli ve škole,
jelikož jsem byla neustále nemocná.
A v šestatřicátým jsme se přestěhovali do Prahy,
kde jsme byli až do naší deportace do Terezína.
Život byl... Dětství bylo krásný. Eh...
Plno takových dětských radostí a rodinných radostí a hodně přírody...
a sbírání jahod a hub a...
prostě škola, přítelkyně – všechno bylo tak bez mráčků,
ani se ne... – aspoň pro mě, v mých dětských očích – se nic nedělo,
ačkoliv politicky to jistě nevypadalo už pěkně.
Ale pro mě vlastně začal celý ten eh... ta hrůza teprve,
když skutečně Hitler zabral Československo
a když se začalo poslouchat zprávy,
a kdy ty šílený křiky z rádia byly...
prostě doléhaly na člověka už s tím... i dítě si toho všimlo.
Hlavně když jsem šla pro zmrzlinu a zjistila jsem, že na dveřích cukrárny stojí:
Židům a psům vstup zakázán.
Tak potom se to kutálelo už svým tempem,
až to došlo, kam to došlo.
IV: Vy vlastně pocházíte ze židovské rodiny.
Měli jste třeba nějaké problémy jako s tou českou společností předtím?
EE: Nikdy. Já jsem nikdy nějak necítila – my jsme byli český židi –
Češi židovského vyznání,
kte... Nebyli jsme nijak pobožný,
mimo Dlouhý den, kdy rodiče se postili a šli do synagogy,
což byla více společenská událost, ale...
Slavili jsme Vánoce, slavili jsme Chanuka, slavili jsme Pesach,
slavili jsme Velikonoce, jak svátky tak jak šly.
Eh... měli jsme spoustu přátel takových i onakých.
A já jsem... V životě mě nikdo neřekl Židovko nebo něco,
prostě to vůbec v mým životě se nestalo.
Abych... ne ve škole, ne, nikdy.
IV: Takže i v tý škole to všechno probíhalo v pořádku a normálně?
EE: Úplně. Až do tý doby, co samozřejmě Hitler zakázal,
že jsme nechodili, že nás vyloučili ze dne na den ze školy.
A najednou – jsem se dívala z okna – a viděla,
jak moje přítelkyně jdou do školy a já sedím doma.
Což bylo... takový divný pocit, že proč já najednou.
Co jsem, něco jinýho?
Co, co se stalo, že najednou nemůžu jít do školy.
Těžko pochopitelná situace a...
Postavily se takový kroužky -
bylo nás pět a taky učitelka, která už nemohla vyučovat.
Tak jsme chodili od jednoho bytu k druhýmu, od jednoho žáka ke druhému.
No a učení bylo velice takový volný.
Měli jsme třeba na stole čokoládu
nebo něco takovýho a učili jsme se.
No celkem jsme si taky zvykli.
Jelikož člověk si zvykne na všecko.
Ale to přátelství taky nás drželo dlouho, dlouho pohromadě,
že jsme se takhle učili...
Eh, ještě v Terezíně jsme o tom mluvili, když jsme potom byli,
jak to tenkrát bylo, když jsme chodili na ty kroužky,
když jsme měli takovou divnou školu.
IV: A třeba neuvažovali jste o tom, že byste odjeli z protektorátu?
EE: No, uvažovali hodně, jenomže to už nebylo možný.
Na začátku tatínek řekl:
"Kam bychom šli, my jsme Češi, nikomu jsme nic neudělali."
A jak dlouho to bude trvat, taková obluda –
tak se jmenoval Hitler – obluda, se neudrží dlouho, dyť je to úplně...
– naivní infantilní optimismus, který prostě...
Víra, že nás buďto...
Nikdo nevěděl, že se taky česká vláda vzdá,
že Čechy budou zabraný, že prostě... nikdo, že, že budeme tak úplně bez... bezmocný,
že budeme tak úplně vydaný napospas tomu celýmu.
A jelikož člověk je vždycky chytrý potom, co už se spálí, že.
Nikdo si nemyslel, že to bude tak, jak to skutečně bylo.
A ikdyž půjdeme do Terezína, ikdyž půjdeme do toho ghetta,
ikdyž nám všechno vemou...
No tak dobře, tak to přežijem a budem pracovat a pořídíme si nový,
hlavně, že zůstaneme pohromadě, že budeme spolu.
A hodně lidí odcházelo – Amerika a tak,
ale to bylo tak, tak komplikovaný, tak těžký.
A skutečně – můj otec byl takový Čech, to bylo tak něco ne...
nepřijatelného na začátku a ke konci, když už by býval šel tak to nebylo možný.
IV: Už bylo pozdě.
EE: Už bylo pozdě.
IV: A jak se vlastně ten Váš osud vyvíjel dál?
EE: No, můj osud se vyvíjel dál jako osud všech českých židů.
V prosinci 1941 jsme dostali předvolání do transportu do Terezína, L - transport...
Byla úžasná zima.
Já si vzpomínám, že jsme přijeli do Bohušovic...,
bylo spousta sněhu, eh... vlak nedojed - nedojel až do Terezína.
Z Bohušovic do Terezína se šlo pěšky.
A začátek byl traumatický, samozřejmě.
Kasárna, hodně lidí dohromady.
Oddělili muže od žen, což byla hrozná věc,
protože pořád, co je rodina dohromady, tak nějak to jde.
V okamžiku, když tatínka odvedli, já jsem zůstala s maminkou,
tak to bylo skoro takový, takový... malý umírání, takový hrozný...
vytržení ještě větší.
Abych pravdu řekla, já si tak hrozně na ty začátky terezínský nevzpomínám.
Protože všechny ty traumatický, rychlý, hrozný úpadky,
ako z toho normálního života, to šlo všechno tak rychle,
že člověk ani neměl eh... čas si nějak... to vstřebat.
Protože to šlo jedno za druhým, ale pomalu jsme si zvykli asi taky na Terezín.
Začalo se pracovat.
Já jsem pracovala v Landwirtschaftu, to znamená na zahradě, v zahradnictví.
To bylo takový dětský – byly jsme asi 15, 20 dětí pohromadě.
Měly jsme eh... staršího parťáka, který nás vedl...
S rýčem jsme obdělávaly půdu na terezínských valech
a tam se sázelo... a tam je nádherná půda – zlatý pruh země české...
Rostl nám tam... květák si vzpomínám, okurky, zelí, eh...
zahrada, nás to bavilo tam pracovat.
Já si vzpomínám, že jsme si povídali –
například historii francouzské revoluce vím takhle z toho rytí v Terezíně,
protože nějaký kluk, který nám tam – ten už byl eh... z vyšších tříd,
ten se učil už jako normálně ve škole –
nám to všecko povídal – Marie Antoinette nám řekla, když nemáme chleba, tak budeme jíst buchty...
No to se nám strašně líbilo, poněvadž taky jsme neměli tolik chleba.
Ale taky jsme neměli buchty.
No a tak ubíhal čas
a v Terezíně samozřejmě optimisticky člověk věřil,
že na jaře eh... přijde konec války v létě,
a v létě na podzim a když ne na podzim, tak v zimě,
a když ne tenhle rok, tak příští rok.
Bylo se hlado... hladovělo se po každý špetce nějakýho dobrého - dobrý zprávy,
která by mohla prostě člověka, která člověka nejenom mohla, ale taky posilnila,
protože v Terezíně se říkalo těm zprávám J-j-j. J-p-j. J-p-p, tak.
Jedna paní povídala.
A to bylo jako eh... v ka... jak se řiká – Reuters.
Kancelář, jo, taková vysílací, kancelář, no.
IV: Agentura nebo něco...
EE: Ano, agentura, přesně tak.
No, tak, tak jsme se živili a... byl tam úžasný život kulturní.
My jsme... děti jsme hrály divadlo, zpívaly jsme ve sboru.
Divadlo vůbec bylo poněvadž Terezín byl jako takový eh...
jak bych řekla – tam bylo tolik vzácných lidí.
Eh... inteligence, herci – najdenou byli všichni tak na jednom fleku shromážděný
a každý dával to nejlepší, co jenom mohl.
Tak jsem viděla Prodanou nevěstu, koncerty.
Byl úžasnej kabaret Ať žije život.
... opery, ... úžasný.
No a Němci to tolerovali, protože Terezín byl ghetto,
kterým se chlubili, který ukazovali do světa
jak se, jak jednaj se židy dobře, jak se jim dobře daří.
Přišli z Červeného kříže ze Švýcar a nechali se obalamutit nádherně,
protože ta hlavní ulice se vyklidila, byla čistá.
Nás děti dobře oblíkli a byly – byla skupinka dětí,
která dostala chleba se sardinkama do ruky – krajíc –
a čekaly někde na roku, a v okamžiku, když přišli –
tenkrát byl myslím Rahm velitel Terezína –
s tou enturáží, s tím Červeným křížem,
tak děti musely říct: „Onkel Rahm, schon wieder Sardinen?“
Jako kdyby už prostě sardinky nemohly vidět.
Každý den... No a ty děti myslím hned odtransportovali někam.
A tak to je často, že se mě děti třeba v Izraeli ptaj:
„Proboha, a proč jste neřekli pravdu? Proč jste to hráli s nima?"
To je tak těžko vysvětlitelný normálnímu dítěti,
že kdyby se ta pravda řekla, tak za prvé nám to nebudou věřit.
Protože i ty Švýcaři byli velice spokojený s tím, co viděj,
a neměli vůbec chuť se tam hrabat v nějakým tom
a řikat Němcům něco, že to není dobrý nebo je dobrý,
nebo že to není podle ženevských eh... práv a tak dále.
No a že by to byla jistá smrt.
Že by to vůbec jako nebylo žádný hrdinství.
Že bych... že by člověk nic nedocílil tím,
že někdy je lepší trochu sklonit se a shrbit se a sehrát to
a nakonec ale přežít, a vyhrát.
Že to v očích dítěte není čestná věc, no to je jasný,
to... těžko vysvětlitelný.
No ale po letech, v Izraeli je kibuc Gi´vat Chajim.
Tam jsou... To je český kibuc takový,
tam se scházíme každou první sobotu v květnu,
a vždycky přijdou nějakou – nějaký host.
Nějací cizinci nebo tak eh...
A před lety přišli ze Švýcar nás... reprezentati – reprezentanti Červeného kříže.
No a my jsme jim tohle všechno jako vyčetli,
že se tenkrát tak chovali a že oni věděli, že to není pravda,
že to prostě přijali s nadšením a pak po celým světě eh...
jako publikovali, že Židi žijou výborně, líp, než mnoho Němců za...
v Berlíně za války, který se bombardoval.
No tak řekli, že, že jako to bylo nutný, že nemohli.
To jsou taky... už to nejsou ty lidi, že, to už je jiná generace, ale že to věděli.
Že to věděli, a že to bylo takhle sehraný a...
IV: No, není to v tom životě jednoduchý, no.
EE: No a jistě, že ne v takovým životě.
IV: Jestli bych se ještě mohla vrátit k té kultuře v Terezíně.
Vy jste se do ní ale taky aktivně zapojila...
EE: Ano, my jsme hráli Brundibára, my jsme byli eh...
já myslím, že já už nevím kolik nás bylo, snad...
Každý z nás řiká něco jinýho: 70, 90, tak nějak cirka.
Děti - já jsem zpívala ve sboru,
a byla taková kouzelná naivní povídka o dětech,
který maj nemocnou maminku a potřebujou mlíko pro ni
a nemaj peníze a jdou na trh
a ten mlíkař jim nechce dát mlíčko.
Napsal to Hans Krása a hudba je nádherná.
A hráli jsme to 50krát a přišli jsme zpívat,
ikdyž jsme třeba měli horečku, ikdyž nás něco bolelo i...
To prostě byl takový svět úplně...
V tý době, když jsme hráli Brundibára, tak jsme byli jinde.
Tak jsme byly děti, jsme zpívaly... a hodně se zpívalo v Terezíně.
Zpívaly jsme ve sboru a zpívaly jsme na cestě do práce
a zpívaly jsme na cestě z práce
a... já myslím, že morálně Terezín byl tedy úplně na nejvyšší lidské výši,
kterou si člověk může představit za takových okolností.
Já když na to dnes myslím, jako očima už staršího,
nechci říct starýho člověka,
a představuju si svý děti nebo vnuci nebo tak nebo teď když vidím v Izraeli mládež,
tak myslím, že to bylo obdivuhodný...
to, jak to obstálo, a v jakým...
Taky bylo hrozně důležitý, jak byl člověk starý, že.
My jsme byli mladí, pro nás tenkrát v Terezíně čtyřicetiletý člověk byl jednou nohou v hrobě.
To už bylo... To byl stařec.
A takže Terezín vlastně je pro mě...
Kdyby bývala válka skončila v Terezíně, tak by to nebylo tak zlý.
Tak bychom všechno ztratili, všechno nám ukradli, sebrali.
No dobře, to, to by se přežilo...
IV: No, ale bohužel, ono to tím tehdy ještě neskončilo...
EE: Ehm... nes... ne..., bohužel ne.
IV: A vlastně pak už následovaly...
Pak už se začaly s postupem doby množit transporty do těch...
EE: No, transporty šly pořád, že, z Terezína.
Jenomže, za prvé jsme nevěděli, kam to jde.
Nikdo do toho transportu nechtěl.
Každý se bránil zuby nehty, aby zůstal v tom Terezíně,
protože Terezín bylo něco, co jste... jsme znali.
A Terezín hlavně byl na... v Čechách. Na český půdě.
A tyhle transporty šly do Polska.
A do Polska nikdo prostě se necpal.
Každej chtěl zůstat tady.
Když se stavěla dráha v Terezíně,
tak se stavěly – dávaly koleje na cestu do Osvěčína, aby se jelo.
No ale my jsme zpívali...
Někdo tam vynalez – myslím Švenk – písničku:
... Protože Bahnbau nám postavil nejmodernější dráhu,
aby se líp jelo směrem na Prahu.
Že pojedeme směrem na polá... Auschwitz, o tom jsme nesni... no, nesnili,
já nevím, jestli jsme nesnili, ale to jsme nechtěli.
Tak v roce čtyřicet čtyři, eh... myslím, že už př... nevím přesně... vypukl tyfová epidemie
a Němci nějak začali se bát nebo prostě...
taky asi už válka se nějak chýlila eh...
prohlásili jednoho dne, že muži mezi 18 a 50 lety musej opustit Terezín,
aby se postavilo nové ghetto.
A skutečně odešli tenkrát ty nejlepší vedoucí,
celý štáb a všichni tak, co vedli Terezín,
odešli - mezi nima taky tatínek.
A to bylo koncem září nebo hned začátkem října, nevím přesně,
a my jsme zůstali jako rukojmí nějak v Terezíně.
Za pár dní Němci prohlásili, že to nový ghetto je hotový
a kdo chce, se může hlásit dobrovolně do...
A tak jsme se samozřejmě hlásily, poněvadž jsme chtěli jet za tatínkem...
a jely jsme. Ehm... vlak hrozně dlouho jel. Nějak tři dni.
A ani to nebyl dobytčák, byl to vlak normální.
Jenom hrozně takový naházený, samý rance a kufry.
Já si vzpomínám, že jsem seděla tak někde navýši,
na nějakých kufrech a klátila jsem nohama.
A maminka říkala, abych nebouchala.
To nějak si pamatuju...
A okna byla zabedněná,
ale byly takový škvíry, že se mohlo koukat ven.
A někde byl hřebík a tam visel takový obrázek.
Džbán piva přetékajícího a dole stálo Plzeňský prazdroj.
A já jsem si s tím tak hrála, tak jsem do toho ťukala,
ono se mě to obrátilo a na druhý straně stálo:
„Wir fahren nach Auschwitz!“
A tak povidám: „Mami, podívej, tady někdo napsal, kam jedem.“
Ale nic nám to neřikalo..., to jméno.
IV: Neznaly jste to...
EE: Ne.
IV: Osvětim. Nic vám to neříkalo.
EE: Ne. A proto právě jsem přesvědčená, že nikdo nevěděl...
protože jinak by se lidi lekli, že, že to je něco...
Ale každej zůstal klidnej. A nic se nedělo.
A když se konečně vlak zastavil,
tak nějaký ženy se takhle dívaly ven
a říkaly: „No tady nezůstanem, to je nějakej trestaneckej tábor... To samý psi...“
A tak lidi v takových trestaneckých šatech, tam šlo to...
No a já jsem neviděla.
Najednou se rozcákly dveře a vletěli dovnitř psi a, a lidi... vojáci,
a: „Alles raus, alles raus! Schnell, Laufschritt...“ to, to, to...
No úplný peklo.
Tak nás vyklopili z toho vlaku a všechny byly hrozně samozřejmě v šoku, vyjevený.
A venku takový chuchvalce lidí a štěkot a v... a ještě...
Myslím, že jsme přijeli večer nějak, protože bylo takový osvětlení,
jako, jako na olympijských hrách, když se zapálí ten talíř, tak, toho bylo víc.
A taky kouř a já nevím,
já jsem to všecko vnímala jako, jako pod závojem,
tak nějak úplně ne..
A najednou se objevila maminčina přítelkyně Julča,
která pracovala s maminkou v Terezíně v putzkoloně.
A ta už byla v Osvěčíně předtím a byla taková nějaká kápo
a tam rovnala lidi a hledala známý.
A přiběhla k nám a mě chytla od maminky.
Já jsem tak se držela pevně maminky za ruku.
Odtáhla mě pár řad dál.
Řekla: „Když se tě někdo bude ptát, jako jak jseš stará, řekni 18.“
A utekla zase k mamince a něco jí řekla, a už byla pryč.
A já jsem vůbec jako nevnímala.
Já, když na to myslela pozděj...
já jsem na to dlouhou dobu nemyslela,
teprve teď, to je takový lu... luxus, že se člověk vrátí
a v klidu mysli na tu dobu.
A nějak už je to taky zabarvený, že už to nehoří těma barvama,
který to mělo předtím, a tak je to dobrý.
Ale já si vzpomínám, že jsem..., že se mě vůbec nikdo na nic neptal,
že jsem tak prošla.
Mengeleho jsem ani nevnímala.
Vím, že tam někdo byl a že lidi šli vpravo a vlevo,
a že jsem najednou byla vedle maminky zase.
Páč maminka mě asi hledala a měla mě neustále na očích
a najednou byla vedle mě.
No a potom už to šlo všecko strašně rychle.
Do té sauny, kde nás svlíkli a oholili
a kde byli nějaký lidi a říkali, že z těch sprch nejde voda, ale gas...
No a my jsme mysleli, že ty lidi jsou blázni, tak jak vypadali.
Měli takový oči venku, takový vypoulený,
a to je strachem, jo, to já vím, že ten adrenalin - dneska - že to dělal.
Lidi byli úplně jako, jako takový zjevený.
Ehm... když má člověk Basedow nebo tak.
Tak má ty oči tak venku.
A my jsme si připadali jako v blázinci.
Tam jsem potkala taky přítelkyni dobrou, Martu,
s kterou jsem byla v Terezíně, a která najednou taky byla vedle mě.
A bez hlavič... bez vlasů - člověk vypadá tak úplně jinak.
Tak jsme se skoro nepoznaly.
No a potom na nás naházeli takový mokrý hadry,
který vyndali z nějakýho kotle, kde se ty hadry vařily.
A to bylo jenom tak vyždímaný, rukou a... tak to hodili.
Šaty bez niče... ne punčochy, nic, žádný spodní prádlo prostě.
Já jsem dostala nějaký šaty, který mě byly asi pět čísel velký.
Tak jsem to měla strašně dlouhý a strašně široký.
Tak to maminka okolo mě takhle nějak omotala.
A bylo to mokrý.
A byla venku hrozná zima, poněvadž říjen už je docela chladný.
A tak to všechno tak začalo tuhnout okolo
a konce takhle okolo krku. Já vím, že mě to tak hrozně škrábalo
a že mě trošku tekla krev.
A maminka řekla:
„No, tam přijdeme do těch baráků, tak tam snad něco bude, tak si to svlíkneš...“
A, no, tak v těch barácích potom byly taky deky.
Každej měl jednu deku a ta byla taky mokrá.
Taky taková vypraná.
No, a pak jsem dostala takový veliký dřeváky.
Já jsem dostala taky dřeváky o čtyři čísla vel.. větší,
tak mě to pořád padalo z nohou.
A v Osvěčíně je půda taková jílová,
tam jsou takový matlavý a mazlavý
a ty dřeváky mi vždycky zůstaly v tý půdě.
No, prostě pohádka.
A jak dlouho jsme byli v Osvěčíně, taky přesně nevím.
Osvěčín bylo něco tak..., tak traumatickýho, že ani...
Ty dny plynuly..., nepracovali jsme, to vím,
že jsme pořád nějak od jedný selekce ke druhý,
až ta poslední selekce...
Taky jsme - nám měli dát čísla a nakonec nám je nedali.
Byla selekce a dostali jsme jiný oblečení.
Tenkrát jsem dostala dvě levý boty
a jenom, na tý hromadě... jsem se blížila k tý hromadě,
abych si to vyměnila, tu jednu za pravou,
tak ten voják, který to tam hlídal,
prostě aby ubránil hromadu bot,
mě praštil tak pažbou eh... pušky –
takhle sem to dopadlo, do – na ústa,
a vyrazil mě tak...
Ty zuby se zlomily tak nějak. Já nevím...
No a zůstaly mě dvě levý boty
a tak jsme dojeli do eh... do Gross Rosen.
IV: Helmbrechtu, ehm.
EE: Ale já myslím, že jsem Vám řekla špatně, že ten...
ten konce..., ten, to místo, ten tábor,
ten Gross Rosen, to nebyl Helmbrechts.
Helmbrechts byl pozdějc.
IV: Tak povídejte, jak to bylo dál.
EE: Jo? V tom Gross Rosen, tam se kopaly zákopy.
Tam jsme byly až do začátku ledna.
To vím určitě.
Tam maminka pracovala v kuchyni.
Po příchodu jsme ihned dostali všichni nějaký očkování
z veliký injekční stříkačky,
která šla od jednoho k druhýmu samozřejmě, bez jakýkoliv dezinfekce.
Eh... já jsem dostala šíleně oteklou ruku hned druhej den.
Vysokou horečku, hnis, ruka bujela, no.
Tak mě to tam nějaké žena...
V kuchyni vypálili nůž, otevřeli to...
Dodneška je to vidět.
A všecko se napravilo horkou vodou a ohněm.
A v... na jednom zählappelu ráno ten komandant toho tábora viděl,
že stojím bosa ve sněhu, tak se mě ptal.
Povidá: „Bist du ein Zögling?”
Já jsem nevěděla, co to je.
Ale tak jsem řekla: Ja."
On povidá: „Hlaš se zítra tady – vidíš ten domek, ten tu budovu tam?
Tam se ráno hlaš!"
Tak jsem tam šla a tam byla nějaká dívka,
která mluvila jenom maďarsky -
asi o dva roky starší, než já,
a spustila na mě maďarsky kanonádu.
Tomu jsem nerozuměla ani slovo.
Tak se ukázalo, že jako v tom malým domečku ten komandant bydlí.
Měl asi nějakou žilku lidskou, ten člověk,
protože viděl, že jsem eh..., že jsem malá,
že jsem dítě, že jsem bosa a...
abych, abysme tam uklízely.
Tak tam bylo teplo - za prvé tam byly kamínka, takový malý,
a na nich se vařila teplá voda neustále.
A že člověk nemusel ven, do toho šílenýho mrazu...
Skládaly jsme tam jeho deky a postel a tak dále.
No a já jsem se naučila maďarsky,
poněvadž jsme si chtěly povídat.
A dostala jsem boty. [kašle]
Na druhý den on přinesl nějaký boty a to skutečně byl... byla záchrana.
A potom v lednu už jsme slyšeli takový dunění z dálky ve...
A povídalo se, že se blíží fronta.
A my jsme samozřejmě čerpaly zase optimismus
a zase: no, snad to přece přežijeme... Snad přece jenom...
Protože tam umírali lidi úplně eh...
Teď šel a teď jste někoho viděla a v okamžiku,
v příštím okamžiku byl mrtvý.
No to prostě bylo tak normální, jako... já nevím.
To se vůbec nedá k něčemu přirovnat.
Ta smrt tam prostě chodila mezi, mezi lidma.
A tak na druhý den ráno skutečně přijeli nějaký vojenský džípy.
Ne džípy - takový auta přikrytý plachtou.
A byly ženy, který křičely: „Tady jsou, tady jsou, Rudá armáda, Rudá armáda je tady!”
No a ten okamžik tý radosti byl úchvatnej.
Kterej ale ihned zhasl,
jakmile z těch aut vyskočili eh... uniformovaný vojáci
a vlčáci a spoustu psů zase.
A během několika minut byl tábor vyklizený, seřazený do pětistupů.
Alles im Laufmarsch... to je... a šly... šlo se.
Šlo se, šlo se, šlo se.
A po cestě se neustále přidávali taky jiný, jako z jiných táborů.
A to nevím, co to bylo.
Ještě lidi a ještě lidi a ještě kolona
a byl to nekonečnej had takových bídníků,
takových lidí, co se táhl mezi tou nádhernou zasněženou krajinou a...
Tak jsme se dostali za několik dní nevím, do toho Helmbrechts.
A v tom Helmbrechts eh...
jsme zůstali asi čtyři dni myslím.
A mě bylo moc... Já jsem pod... neustále omdlívala.
Já jsem neustále... prostě omd... Už jsem asi měla dost.
A maminka tam měla známou nějakou,
která měla známou a ta byla lékařka.
Tam byl revír.
To je takový místo, kam se dávali lidi před umíráním,
nebo který už nemohli.
To byla jako nemocnice, kde se položilo večer a v noci se zastřelilo.
Nebo k ránu...
A tak ta lékařka mě tam vzala na několik hodin
a já vím, že jsem cítila neustále, jak něco do mě teče.
Něco –nevím, nějaký infuze pravděpodobně.
Nebo něco, nějakou sladkou vodu do mě nalili.
A ráno pro mě maminka – ještě už byl... ještě byla tma -
přišla a vyndali mě z toho revíru.
A... to je tak moje největší vzpomínka na ten Helmbrechts.
A... že jsem se po letech tam vrátila...
Je tam dneska usedlost, na tom místě, kde byl ten koncentrák...
Ale že... podle mapy, že jsem našla to místo, kde byl ten revír,
protože když jsme z toho revíru vyšly,
tak začalo trošku svítat a bylo vidět tak obzory...
špičky lesů, eh... stromů, jako který by se úplně jako líbaly s oblohou.
A byl to tak krásný, takový pohled.
Maminka řekla: „To je neskutečný, neskutečný, kde my jsme,
v čem se nacházíme a jak, jak nádhernej je svět.... může bejt."
Jak to ještě, to člověk vnímal, tu přírodu.
A jak to ještě hrálo důležitou roli.
Jako, jako takový oddechnutí, jako takový políbení nějaký,
z toho, že svět ještě je, nějak existuje. Nevím.
Ale podle toho jsem to poznala.
Jsem řekla to musí bejt tady, poněvadž to se nezměnilo, že.
A potom ti lidi, ti historikové, vyndali mapu –
a maj ten lágr zmapovaný.
Řekli: „Přesně tady to bylo.”
No, a odtamtud jsme...
CM: Tak, uděláme pauzu...
EE: Ehm, ano, mě škrábe v krku.