IV: No, tak začal pochod smrti.
Vlastně to bylo to nejhorší z nejhoršího.
Nejhorší období, kdy eh... nejvíc lidí zahynulo.
Kdy jsme denně šli tak 30, 40 kilometrů.
Ve sněhu, v blátě, bez jídla...
Večer nás narvali do nějakých stodol, který jim Němci, sedláci, museli dát k dispozici.
Ty lidi se tam namačkali, takže ráno taky byli nějak... někteří zadušení
nebo prostě ten nepřežili. Eh...
V tý době, kdy jsem šla s maminkou, tak jsem ještě byla tak dost chráněná, samozřejmě –
kolik se dalo „chránit”.
Ale... nebyla jsem sama.
Eh... když jsme přišli do Svatavy – tam byl tábor,
tam nebyli jenom Židi, tam byli Francouzsky a já nevím, co ještě. Slovenky, Maďarky...
Eh... ženský tábor, samozřejmě jenom, ale tam už jsme přišli ve stavu... šíleným.
Tam už lidi byli úplně, úplně na mrtvici.
Eh... jak se ukázalo pozdějc, všichni měli tyfus asi, nebo byli nemocní jinak.
Tam nás vrazili do takovýho nějakýho dřevěnýho baráčku.
Vím, že na zemi byly piliny a lysol.
Poněvadž ten smrad lizolu v životě mě nevyjde z nosu.
A mezi to si tak ty lidi sedli, lehli a umírali...
Prostě všecko okolo umíralo.
A já jsem seděla a koukala, jak maminka umírá.
A byla tam vedle mě taky ta dívka, ta Maďarka.
Nevím, jak se tam nachomejtla.
A když maminka umřela, tak si vedle mě sedla
a začala do mě mluvit a mluvit a mluvit a mluvit
a já jsem si prostě namluvila, že maminka neumřela.
Tak jsme do ní mluvily, na maminku mluvily a dělaly jsme jako že, že žije.
A to ona mě nějak k tomu myslím pomohla.
A taky přišla eh... ta dozorkyně a začala házet kousky,
takový malinký krajíčky chleba každýmu
a hodila taky mamince,
protože my jsme dělaly, jako že není mrtvá
a tak jsme se o ten krajíček rozdělily – jako jsme snědly dohromady.
A... pak mám takový nejasný, takový úplně nejasný obraz,
jak přišla taková jiná dozorkyně a nalila vodu takhle mamince na paži
a inkoustovou tužkou tam něco napsala.
Nějaký číslo nebo něco.
A to tak... celý život to, to vidím, tenhle obraz.
Inkoustový tužky dneska myslím už vůbec neexistujou.
A jak to v tý vodě, ta modř na tý kůži...
A ty mrtvoly se dávaly ven někam.
To se jako rovnalo, jako do hranic takhle [ukazuje rukama].
A pak přišel nějaký vozka a všecko to naložil
a já jsem pořád stála a koukala se za tím.
A nějakou, nějak si vzpomínám, že jsem taky šla za tím vozíkem.
Ale nevím, ta vzpomínka je tak tak nejasná,
že se o tom ani nechci zmiňovat.
Pak se šlo dál, zase nás seřadili,
a ten druhý den nás nacpali taky do nějaký takový stodoly
a tam jsem se položila...
Mě už bylo tak, tak slabo a tak... špatně.
Já už jsem byla tak úplně... myslím na onom světě...
Jsem tam usnula vedle nějaký kravičky, co stála v rohu,
a když jsem se probudila, tak... tak nebyl nikdo už, tak oni odešli.
Buďto mě nenašli, že jsem tak se s tou krávou spojila v jedno tělo, eh...
Taky si vzpomínám na nějakou paní, která eh...
kterou jsem nějak potkala.
Ale nevím - tyhle věci jsou úplně tak, v takový mlze.
Já vím, že jsem šla, šla, šla, šla, šla,
podél tratě a že jsem vlastně nevěděla, kam jdu.
Když jsem viděla nějaký pří- nějaký obydlí, nějaký eh...
domek nebo tak, tak jsem se tam bála jít.
Protože jsem si myslela – tak Němci, tak co mě udělaj.
Nikdo mě nepřijme, nikdo...
A šla jsem dál a dál a dál, až jsem potka-.
Já jsem, usínala jsem podél trati.
Nebyla už taková zima.
Sem tam byl ještě nějaký snížek někde,
ale celkem už to bylo takový jarnější.
A... když jsem usnula, tak jsem najednou cítila,
že se na mě někdo dívá.
A tak s leknutím jsem se probudila a byl to mladej voják, Němec.
Tak na mě vejral, úplně koukal tak vyjeveně.
O... ptal se německy jako co jsem, kdo jsem.
A... jsem mu to povídala a bylo na něm vidět, že neví,
že vůbec nemá tušení, o čem mluvím.
A řikal mě, že je duben a že jako válka už je prohraná
a že on dezertoval a že chce najít nějakýho sedláka,
který by ho přijal do práce.
A posadil se vedle mě, vyndal termosku.
Měl tam kafe s mlíkem a s cukrem, a měl chleba
a pili jsme z tý jedný termosky.
A dal mě kousek chleba.
No a ta jeho káva s cukrem a s mlékem mě skoro zabila.
Protože ty střeva nejsou zvyklý po léta na něco takovýho
a tak se děsně bouřily.
A tak jsem se... jsme se rozloučili, on šel svou cestou
a řekl mě, že někde tady to končí, hranice,
tam končí les, a já jsem nevnímala.
Já myslím, že jsem vážila... Kolik mě bylo? Čtrnáct?
Jsem vážila nějakých dvacet kilo snad.
Byla jsem kost a kůže a celá taková... nepřítomná.
A tak po cestě jsem pak potkala nějaký chlapce, který mluvili česky.
A já jsem na ně mávala, já jsem byla tak šťastná -
slyšet takovou správnou češtinu.
Povídám: „Já jsem taky, já taky mluvím česky!”
A mávám na ně, a ty kluci povídaj:
„Jé, podívej, jde okolo nás mrtvola.”
A tak se smáli.
A já jsem to vzala úplně vážně, myslím.
A řekla jsem: „Ne, ne, já nejsem mrtvá!”
A... [směje se] bylo to hrozně hezký setkání.
Oni přišli, zvědavě na mě šáhli
a řekli, že jako jdou do Postřekova, a že do vesnice... abych šla s nima.
No ale to bylo nemožný.
Oni šli a já jsem se plazila, no... po čtyrech.
Já jsem prostě vůbec nemohla jít už.
Tak mě trošku pomohli, ale pak j... jim to bylo asi moc,
tak mě řekli, abych šla tudy, tudy, tudy
a... že dojdu do toho Postřekova.
No, já jsem asi šla ještě dva dni, co oni ušli za hodinu.
A taky po cestě jsem eh... potkala něja...
Stála někde taková budka a... nic nebylo vidět.
Já jsem šla okolo tý budky a najednou vyšel voják a křičí:
"Halt! Wohin gehst du?"
Já jsem... to bylo úplně, jako by spadl z nebe.
A měl pušku a udělal klik jako, natáhl ji a... slyším ten klik.
A víte, v tom okamžiku člověk ani vůbec...
Prostě přijde smrt, člověk ani nemyslí.
Tak, tak to je, no.
A v tom okamžiku za ním – byli tam dva.
Von - vy... ten druhej vyšel a chytil ho takhle za rameno
a povidá: „Lass sie gehen, Schade um die Kugel, die wird alleine krepieren...”
A tak mě nechali jít.
A já už jsem šla, ale s takovým pocitem...
Já jsem tu kulku prostě cítila už nějak v zádech – takový horko.
Eh... a myslela jsem... a snad on ji střelí jenom tak pro legraci,
protože to jsem často viděla,
že lidi, když se do nich střelí... a než spadnou,
tak to tělo se tak křečí divně...
A oni se tomu tak šíleně smáli.
To bylo takový zajímavý, že.
A tak jsem tak utíkala s posledníma silama.
A to bylo ze svahu a dole byl potůček.
A na druhý straně toho potoka jsem viděla obydlí, takový malý domečky.
Ale ten potok, to nebyl širší snad než...
já nevím, snad dva metry, tři metry - nevím. Nic moc.
Ale jak tajou ledy a sněhy – já nevím, tak to tam nějak bublalo a potůček zurčil.
A já jsem šla a pořád, pořád jsem nemohla dojít.
Poněvadž mě to po... jako povalovalo.
Tak jsem si našla nějakou větev a s tou větví jsem měřila.
Poněvadž jsem se bála, že se utopím ještě s tým věčným, s tou – věčným utíkáním.
A na druhý straně skutečně když jsem přešla,
tak jsem byla na konci svých sil.
A tam – půl těla jsem měla venku, půl těla jsem měla tak ven.
Tak jsem se nějak posadila do toho.
A byla tam nějaká paní, nějaká selka,
která buďto mávala – máchala prádlo,
no u toho potoka něco dělala a viděla mě.
Já jsem neviděla nic.
A vrátili se... a já jsem vlastně už vůbec nic nevěděla.
Od toho okamžiku jsem byla pryč.
A když jsem se probudila, tak jsem byla v takovým nějakým sklepě
a pořád se mě ptali, jak se jmenuju
a já jsem nechtěla říct.
Já jsem dělala jako že spím, poněvadž jsem se bála.
A tak ta paní utíkala domů, vzala muže a syna a řekla,
že tam je nějaká bytost, která se topí.
A tak mě odtamtuď vytáhli a vzali mě k nim.
A to byl jeden z těch chlapců, který už mě potkal, a věděl, co jsem.
A to byla ta vesnička Postřekov a tam mě sundal...
Už jsem byla zavšivená celá...
A to mě všecko jenom – to vím z povídání, to jsem jako neprožila.
A oni bydleli úplně u dráhy.
To byla první, první stavení a jak se potom ukázalo,
byla to matka od generála Buršíka.
Jestli Vy znáte to jméno Buršík?
A tak, a jeho sestra.
Eh... jelikož měli strach mě tam nechat dole,
poněvadž tam Němci neustále měli ještě eh...
Ta dráha, jak jsem šla po těch kolejích, ta šla až tam.
Ta dodneška existuje.
Dodneška v tom poli vidíte ty koleje.
A dodneška tam jede vlak.
A Němci tam měli takovou žílu, která jim dodávala potraviny
a tak a bylo to – moc tak jako chodili okolo toho stavení.
Tak přišel švagr od tý paní Buršíkový
a vz... s jetelem, koněm a tak, a do toho jetele mě strčili
a přes celou vesnici mě odtáhli tak u lesa, kde bydleli.
A tam mě schovali a tam jsem vlastně bydlela do konce války.
A chovali se ke mně úplně nádherně
a pořád se ptali, jak se jmenuju.
A já jsem na začátku řekla, že se jmenuju Eva Králová.
Já jsem měla... ve Strašnicích, ve vilovým,
byl nějaký – byla nějaká hezká vilka.
A tam stálo MUDr. Jiří Král.
A já vím, že měli dceru Evu a že on nějak...,
že nebyli židi, a že on byl eh... nějak zavřenej.
Já nevím, snad – nevím pro co.
A tak jsem si prostě vypůjčila tu identitu,
ačkoliv jsem se potom dozvěděla, že Králová je taky docela dost židovský jméno.
Já jsem pořád přemýšlela o nějakým jménu, co,
co prostě je vysloveně árijský, ale nemohla jsem si na nic vzpomenout.
Hrozně jsem přemýšlela o tom, jak se jmenovala naše Boženka,
naše služebná, co u nás byla tolik let.
A nevím, jak se jmenovala příjmením.
Vím, že to byla Boženka a nevím – až do dneška – jak se jmenovala.
A na tu naši švadlenu, na tu paní Jane... Marii Janebovou,
na tu jsem si nevzpomněla vůbec.
No tak jsem se jmenovala Eva Králová.
Ale pak, jednoho dne, válka skončila a... eh...
Já jsem řekla kdo jsem, co jsem.
A tak oni mě řekli: "No co myslíš, že bysme tě byli vyhnali?
Vždyť my tě máme rádi."
A já věřím, že by mě nechali bývali,
a že by ne, že by vůbec se nic nezměnilo na jejich chování,
ale přece jenom to bylo hrozný hrdinství vzít židovský dítě,
nechat, dát mu přístřeší, nechat ho žít.
Kdyby se to Němci bývali nějak dozvěděli...
Taky ke mně například nevolali lékaře, protože...
Věděli, že potřebuju lékaře, jsem byla na umření.
Řekli ne, lékař ne, protože ten taky o... je z tam...no,
ošetřuje německou posádku a není nepřátelskej k Němcům.
Je to Čech, není to zrovna kolau... kolaborant,
ale, ale on s těma Němcema tam pije
a in vino veritas.
Já vím, taky v pivě je nějaká to a on se může prokecnout.
Může něco říct. Tak zavolali porodní bábu.
A porodní bába přišla a řekla:
„Já myslím, že ona je úplně zdravá, ale že prostě u...”
Že je na konci svých sil a že se jí nesmí dát jíst.
Hlavně potřebovala by nějakou infuzi.
Ale kde vzít. Jít do nemocnice je věc nemožnosti.
Tak přinesli od nějaký paní, co porodila –
měla mlíko – tak mě dávala několik dní mateřský mlíko a tím mě krmili.
A pak jsem dostávala polívky takový, no a pořád...
Byli úžasný lidi.
Ty dva už zemřeli samozřejmě, ty staří,
dostali v Jeruzalémě - jsem je přihlásila – na eh... tom eh...
jak Izrael dává Spravedl... Alej spravedlivých, jo.
Jsme zasadili stromek a ta dcera potom přijela do Izraele a převzala to.
A po válce vlastně jsem leta mlčela o tom,
protože když jsem od nich odjela...
Tetička mě našla, tetička byla árijka a přijela si pro mě,
našla mě v seznamu přežitých.
Hledala svýho manžela – maminčinnýho bratra,
kterýho zabili na Malý pevnosti a na...
Já jsem o tom nikdy nemluvila, ani doma potom,
když už jsem byla vdaná a už jsem měla dost velký děti...
jsem nikdy doma neřekla, jak jsem se zachránila.
O těch lidech, o Postřekově.
Poněvadž se mě zdálo, že to není možný, že, že mě řeknou, že si vymýšlím
a že to zní všecko tak fantasticky.
A teprve, když našemu druhýmu synovi bylo 13 let
a vydali jsme se poprvé zpátky, z Izraele do Evropy
a přišli jsme do Čech a jeli jsme přes Plzeň,
kde se tatínek narodil.
A najednou byly Domažlice a najednou jsem vyjekla:
„Jé, tady jsem byla. Tady je Postřekov.”
No tak Petr, můj manžel, řekl: „Jak to, kde, co?”
No, já řikám: „Tady je vesnička. Ta se jmenuje Postřekov. Někde.”
- „No tak tam pojedem!”
Tak jsme tam jeli a to byla vesnička,
tam bylo asi 60 obyd... 60 domků,
se to trošku rozrostlo, ale domek jsem našla.
A jakmile jsem vešla, tek ten sedlák vycházel ven,
kdo to tam jako jde, kdo se dobývá.
A podívá se, řekne: „Naše Evička přišla!”
Ihned mě poznal. No a teprve on vlastně vykládal,
všechno, jak to bylo,
a od tý doby vlastně já vím, určitě, jak to bylo.
Hodně věcí jsem si vzpomínala správně,
ale nikdy jsem nebyla tak jistá,
že tohle skutečně se všecko stalo,
protože mi to připadá i dnes úplně pohádkový.
IV: Takže to byla vlastně druhá rodina.
EE: Ano, dodneška je. Dodneška – tak tam dneska je ta vnučka,
která tam žije, a dodneška je Postřekov eh... jako trochu moje rodná vesnice.
Všechny lidi, co tam jsou...
Já jsem tam taková legenda, protože... [směje se]
Ten film tam byl, ten Zlý sen, jo, se tam filmoval.
A ta rodina v tom hrála skutečně.
Ten vnuk od těch Jánů tam hraje toho Němce... Tomáš.
A teď dokonce ta vnuč... pravnučka od těch Jánů má chlapečka,
takže já už jako ty generace provázím.
No já když přijedu do Postřekova, tak jsem úplně doma.
Ta... ta Vlasta, která vlastně byla jako moje sestra – to byla jejich dcera.
Ta má, měla dceru, má dceru.
No a ta je teďko ta náčelnice toho rodu,
protože ta Vlasta už taky zemřela.
A Postřekov je prostě... Postřekov, no.
IV: Ale, jak už...
CM: Já jenom přehodím další...
EE: Ehm, no, dobře.
IV: Pro Vás hodně výrazně a zajímavě a tak nasměrovalo Vás to pak i dál, no.
CM: Tak...
EE: A tak jenom nějakou otázku.
IV: Vy jste se zmiňovala o tom, že jste vlastně potom z toho Postřekova odešla ke své tetě...
EE: Ano, v Postřekově jednoho dne se objevila tetička,
která mě našla a já jsem odjela s ní do Heřmanova Městce,
kde jsem chodila ještě do školy, rok.
Ale u tetičky to nebylo tak jednoduchý.
To... Já jsem jistě nebyla jednoduchý dítě, který přežije eh...
a který vlastně je vytržený úplně z normálního života.
Moment [odkašlává]... můj hlas skutečně mě opouští.
IV: Žádnej problém.
EE: A, a u tetičky to prostě nebylo, nebyl život, kterej bych bývala eh... chtěla žít dál, jo.
Bylo to takový provizorium, takový trošku snad eh...
Taky po tom Postřekově to byl hrozně velký kontrast.
Jelikož v Postřekově jsem byla...
Všecko, co jsem udělala, všechno, co jsem řekla, bylo schválený a bylo dobrý
a bylo to takový hrozně, hrozně lidský a vlastně,
ikdyž ti lidi byli tak prostí a tak...
určitě neměli žádný psychologický vědomosti,
se chovali tak správně ke mně.
Poněvadž ta, ta něha a ta, ta starost o mě.
To... já jsem nepotřebovala žádný léky,
to byl ten jedinej lék, který vlastně mě vrátil tu víru zase v lidskost.
Tu víru zase do života.
A u tetičky to všecko zase odcházelo.
Zase se vracely ty hrozný sny a zase eh...
Protože všechno bylo takový..., jak bych řekla – takový tvrdý.
Takový nepřijatelný, no.
Pro mě jako pro dítě hrozně zranitelný.
Jelikož se neustále pochybovalo o mé pravdivosti,
jestli jim řikám pravdu nebo jestli je to tak správné nebo ne.
Principielně se nedělá to či ono.
A já jsem nebyla zrovna ve s... v takový situaci,
abych byla vychovávaná, že, to...
Jistě to bylo taky pro ni těžký,
ale pro mě to bylo ještě těžší.
No tak jsem se dozvěděla, že v Praze je sirotčinec a...
utekla jsem, skutečně, skončila jsem ten jeden školní rok
a odešla jsem do Prahy.
A v sirotčinci... jsem vstoupila do sirotčince, přidělili mě do nějakýho pokoje
a v tom pokoji jsem našla Martu.
Což byla... no, dar boží, najednou vidět Martu!
My jsme se naposledy viděly v Osvěčíně.
A ta se mě hned ujala, poněvadž Marta je mateřský typus takový,
ta měla čtyři bratry.
Ani jeden se nevrátil, taky její rodiče se nevrátili,
takže byla taky úplně sama.
A spolu jsme... můžu říct, začly nový život.
Zapsalaly jsme se do ošetřovatelské školy, u profesora Kostečky to bylo.
Jsme... to byl jako eh... asistentky zubařky.
A... u zubaře.
No a... sirotčinec byl zas něco úplně jinýho.
Tam byly děti, který měly všechny ten stejnej osud.
Každej prostě se snažil zase nějak začít, ten život.
Sám se o sebe nějak postarat.
A všichni dohromady... byla to opora určitá, že.
Večer nám zhasli světlo v deset.
Kluci byli v prvním patře - nebo v druhým patře,
a my děvčata jsme byly v prvním patře.
Dole byla jídelna a tělocvična, a přijímací kancelář.
A jakmile se zhaslo světlo, tak začaly vrzat dveře z druhýho patra
a šourat nebo skákat eh... kroky.
A otevírat dveře u holek v různých pokojích.
A kluci přišli – každej měl někoho.
Ale nebyly to nějaký takový milostný eh... povídání nebo, nebo shledání.
Bylo to prostě povídání, bylo to taková nutnost si, si řikat věci, co bylo, jak bylo...
Byli mezi nima sionisti, který chtěli do Izraele.
Eh... taky už ta atmosféra byla taková, že, že...
V Čechách jako kdyby nebyla – nebylo místo, kam a jak nějak zapadnout.
Protože ta Komunistická, ta se eh... sice ještě Rusové tady nepřepadli,
ale už to bylo takový – já nevím – eh... takový divný.
A já jsem nepřemýšlela teda vůbec o tom nějak opustit eh... Československo.
Naopak, já jsem skončila tu školu a začala jsem pracovat u soukromého lékaře,
který taky byl v Terezíně – nějaký doktor Neumann.
Ten měl ordinaci v ulici Anny Letenské.
A byl to kožní a pohlavní lékař.
A pohlavních nemocí tenkrát po válce se dařilo velice dobře.
Protože vojáci a tak dále. A láska kvetla.
Takže jsme měli hodně co dělat a já jsem dostávala pěkný spropitný,
protože to byli... pacienti, kteří... byli interesovaní na tom, aby ošetřovatelka mlčela,
což samozřejmě bych byla dělala taky bez spropitného...
A můj život byl tak docela... ustálený.
V tom sirotčinci jsem věděla, že jednoho dne nějak...
Měla jsem přátele a...
Jednoho dne, bylo to na proklamaci státu Izraele,
jsem šla s přítelkyní do Mánesu.
Ona měla nějakýho chlapce a ten měl jinýho chlapce.
No, tak holky jsme se šly bavit.
A najednou se tam objevil Petr.
A to byl... Toho jsem znala z Terezína.
Ten byl starší, ten už byl v Terezíně eh... parťákem,
ten nás vodil do Travčic na rajčata.
A vůbec byl zodpovědnej za mládež.
No a najednou... Já jsem byla...
V Terezíně si mě nikdy nevšiml, poněvadž deset let...
Když je někomu eh... dvanáct a druhýmu dvaadvacet,
tak to vůbec není žádnej partner, že.
No ale v Mánesu jsem najednou vypadala nějak líp.
Měla jsem výstřih a podpadky a byla jsem trochu namalovaná...
A tak to mezi námi... zajiskřilo a...
A já jsem zapoměla říct, že v sirotčinci eh...
Židi z Ameriky a tak ze zázemí, co válku neprožili,
měli samozřejmě takovej pocit, že musej pomoct... dětem.
Hlavně sirotkům a lidem, co přežili válku.
A v Belgický jsme psali curiculum vitae takový... a co bychom chtěli dělat a tak.
A filmovali nás takhle.
A šlo to do Ameriky, do Kanady a do Austrálie.
A nějaká rodina v Austrálii se ozvala,
že by mě chtěla adoptovat, že maj dva syny,
že vždycky chtěli holčičku, která se jim nenarodila
a že by rádi mě nechali studovat.
Já jsem chtěla být lékařkou...
A že teda jejich dveře jsou otevřený pro mě
a jestli chci, že mě posílaj affidavit a cestu jako hraděj... a všecko.
No úplně... nádherný.
A já po malým přemítání jsem si řekla: no proč ne, vždyť tady nic nemám
a... Austrálie by mohla být zajímavá.
A dělala jsem přípravy, že pojedu do Austrálie.
No ale přišel mezi to ten 15. květen a poznala jsem Petra
a Austrálie jako spadla do vody.
Už jsem se nechtěla nechat adoptovat,
už jsem měla jiný plány a no...
Lékařka se ze mě taky nestala...
A emigrovali jsme s Petrem potom do Paříže.
A v Paříži jsme čekali, protože Petr řekl, že eh...
vlastně bychom mohli jet do Austrálie spolu.
Na Izrael jsme nemysleli, jelikož v Izraeli se válčilo
a pořád byly nepokoje a my jsme nikdy nebyli z – já aspoň – žádný sionistický rodiny.
A Izrael nebyl tak atraktivní.
Chtěli jsme do Austrálie.
Ale nějak ta kvóta do Austrálie kulhala
a pořád se, jsme čekali, čekali, čekali, čekali.
Já jsem mezi tím zjistila, že jsem v jiným stavu.
V Paříži jsme se vzali a... už jsem byla v sedmým měsíci.
A pořád jsme čekali a...
dozvěděli jsme se, že eh... kvóta do Austrálie teda –
zámečníci a takový nějaký zaměstnání,
že jsou úžasně hledaný a že jak můžou, ihned jet.
No tak Petr šel na konzulát.
Petr umí všecko...
A přihlásil se, a tam byli celí nadšený:
„Ano, ano, to je otázka dnů a...”
a dali mu formulář, kde se muselo vyplnit – mezi jiným náboženství...
A jak se tam napsalo židovského a oni si to prohlídli,
tak z toho hned, hned, hned a z toho nadšení bylo:
„My Vás necháme vědět, ano a t, t, t..."
A už bylo vidět, že jako nadšení op... odpadlo.
A v tom okamžiku se ve mně začalo to moje děťátko kopat
a já jsem řekla: „Ne, já nechci porodit dítě už nikde,
kde mě řeknou eh... zase že, že prostě kvůli tomu,
že jsme židi, tak ne to nebo ono nebo tamto.
Toho už mám plný nos.
Tak půjdeme do Izraele a jak tam budeme prostě tak jako všichni a...”
Takže vlastně tenhle nějakej blbej úředník z Austrálie,
kterej nás, kterému se nelíbilo to naše vyznání,
nás donutil jet do Izraele.
No ale taky tam jsme to zvládli.
IV: A to musely být ty začátky asi těžký...
EE: V Izraeli hrozně težký.
Za prvé to je tak úplně, to je jiná, to je jiná planeta.
To, to není eh... to není ta líbezná česká země,
české luhy a háje, příroda, lidi jiný.
Eh... tam byli lidi z... konglomerát – židi z celýho...
Poláci, Jugoslávci, Slováci, Maďaři, Rumuni.
A Češi se jsou vždycky trošku takoví...
No, to není hezký říct, ale Češi jsou lepší. [směje se]
Češi jsou pracovitý, Češi nekradou, Češi jsou pozitivní.
Co se nedá říct...
A každej ten žid, ikdyž je žid, to neznamená...
Je takovej, jako ten národ, z kterýho vychází.
Je tak, jak je odchovaný.
A jelikož my jsme všichni odchovaní Masarykem,
pro nás pravda byla něco svatýho
a o tyhle lidi... No tak Izrael byl těžkej.
V každém směru těžkej.
My jsme se dlouho scházel...
My jsme přijeli do Haify a dlouho jsme se scházeli jenom tak, ta česká společnost,
a hledali jsme jeden druhýho.
A... samozřejmě jsme se během času taky trochu zkazili a aklimatizovali na tu s...
Je horko, léto je dlouhý a perný.
Ale jinak má to taky svoje krásy, že – ty kvetoucí pomeranče, všecko voní.
A hlavně ta důvěra a ta, a ta touha zase nějak pozitivně začít život,
zase něco postavit.
Zase dát do života nějakou rodinu.
A naděje, že život nějak...
Víte, v tom okamžiku, co v Izraeli bylo úžasný, že vlastně eh...
ta lidská vůle zvítězila,
že ten stát se postavil
a že mezi těma lidma byly úžasný lidi, úžasní, nezlomní.
Eh... lidi, kteří prostě idealisticky ten stát budovali
v tý touze, aby ty naše děti už nepoznaly to co, co my jsme měli, jo.
Protože tohle odstrkování věčný eh...
Když si myslím na mýho tátu, kterej řekl:
„Tak co, tak vždyť jsme Češi.
Co, nic jsme neudělali, jenom, jenom dobro.
Tady... má patent a tady...”
Skutečně něco dává se tomu světu, že.
Tak proč? Tak to radši udělám v nějaký zemi, ve který eh...
Sice jsem si nemyslela, že to bude tak, jak to je dneska, ale... nevím.
Nevím, člověk není nikdy dost chytrej
a někdy nic - nikdy nic nevyjde tak, jak, jak by to mělo.
Ale tak to bylo.
A tak, tak se to zvládlo nějak.
A fakt je, že nikdo nikdy nemluvil o koncentráku.
My jsme... Jak jsme byli pohromadě, my jsme nikdy se nevraceli jako do...
do Terezína jo. Ale ne dál.
IV: Ehm.
EE: Jako velice zřídka, že se něco řeklo nebo tak.
Člověk byl zaměstnanej budoucností a... to se odložilo - prozatím.
To dneska mnohem víc eh... vychází na povrch, ty vzpomínky.
Že si to člověk tak už nějak může dovolit.
Děti jsou velký a spokojený
a nějak jsme je vychovali, aby nebyly smutný,
aby netahali tenhle těžkej kufr vzpomínek.
Eh... takže dneska už je mi to jedno.
Dneska už o tom mohu tak klidně mluvit a...
IV: Já vím, že Vy....