IV: Já o Vás vím, že Vy často spolupracujete se školami
a že tohle není rozhodně první rozhovor, který vlastně dávate....
[zvoní telefon, mluvení v pozadí]
IV: Takže já o Vás vím, že Vy často spolupracujete se školami
a že tohle není rozhodně první rozhovor, který dáváte.
Co Vás k tomu vede?
EE: Můj první rozhovor se školou byl tak čistě náhodný, v Izraeli,
když můj syn, kterej je mladší, byl ve třetí třídě.
Eh... Tak je den holocaustu v Izraeli,
a to houká siréna a děti stojí venku a to, nějaký projev –
a tak dále, a tak dále, a snaží se jim samozřejmě...
V Izraeli každý dítě skoro má někoho, kdo...
Holocaust tam není jako taková neznámá věc,
ale přece jenom eh... nějak, nějaký povídání se vyskytujou.
No a já jsem byla ve škole eh... eh... to je taky... Hlídali jsme školy.
Jelikož byla doba, kdy chodili takoví teroristi arabský
a házeli do odpadových popelnic eh... výbušniny.
Že když dítě třeba hodilo šlupku banánovou
do - něco mokrýho na to, tak to vybuchlo.
A několik dětí přišlo... to poškodilo oči.
Tak se ty... měli rodiče na starosti ty popelnice prohlídnout
a chodit okolo školy a dívat se, aby vlastně tam nikdo nepovolaný nepřišel.
No tak v ted den holocaustu to byla moje ta
a tak jsem tam stála a koukala a prohlížela popelnice
a přišla paní učitelka a povídá:
"Evo, snad by jsi mohla přijít do třídy a něco dětem povídat o tý době holocaustu,
poněvadž tvůj syn řekl, že máš "různý vtipy"."
Protože já to vždycky vykládám dětem jako vtipně...
"Onkel Rahm, schon wieder Sardinen?", nebo něco takovýho.
No tak jsem přišla do školy a to bylo poprvé,
co mě někdo prosil, abych mluvila vůbec.
A teďko to bylo hrozně těžký, když se na vás dívaj desetiletý děti.
Teď ty oči takový, jako čekaj jakou pohádku nebo něco takovýho.
Co jim mám teď povídat, ty hrůzy...?
No tak jsem začala povídat o Praze
a o, o Vltavě a rackové a Přemysl a Libuše.
A vidím město převeliké, jehož sláva hvězd se bude dotýkati...
A tak jsem jim přiblížila nějak Prahu a pomalinku tak to šlo nějak samo.
Najednou, že jsem nesměla chodit do školy a tak...
pomalu, pomalu jsem poprvé dala dohromady tuhle epizodu toho života.
Ale dala jsem to takovým způsobem, aby to prostě ty děti nešokovalo,
aby to bylo jako osud dítěte, děvčátka českýho,
který žije v tý době a to a to se stane.
Ale nikdo neumírá, nikde se nevraždilo a nikde...
Prostě věci se staly, bylo to.
A izraelskýmu dítěti taky tím, že ty války a tak,
To není tak cizí, takový utrpení.
A... tak jsem mluvila čtyři hodiny.
Protože pokaždý zvonilo a oni ani nechtěli přestávku.
A tak jsem je prostě provedla Terezínem,
ale hlavně tou krásnou Prahou a...
večer se nezastavil telefon,
protože rodiče telefonovali, že jako to dítě přišlo domu a najednou ví tolik věcí,
a že oni vůbec nevěděli, co já jsem prožila a jak jsem prožila.
A tenkrát, mý dceři bylo 17, povídá: "Víš to je hrozný, to není fér.
Ty povídáš dětem, cizím, a nám jsi neřekla nic."
A začali na mě tlačit, abych to, co jsem povídala, napsala.
Tak jsem to napsala a skutečně jsem to napsala takhle v cuku letu. Hebrejsky.
A dala jsem... několikrát se to vytisklo,
dala jsem to do školy a zapomněla jsem na to.
A když se to tisklo, tak ta paní tam, v tý tiskárně povídá:
"Víte, já bych Vám to mohla opravit."
Poněvadž moje hebrejština je dobrá,
ale samozřejmě to potřebuje trochu...
Tak to opravila a hrozně se jí to líbilo a povídá:
"Proč to někam neposlat a proč s tím něco udělat?"
Povidám ne, já nechci, ne a nedělala jsem nic.
A tak to rok leželo ve škole,
až najednou se ozval někdo z nakladatelství z Tel Avivu,
že jeho dcera ve škole... tak se to kutálelo,
protože ten ředitel ve škole v Aškalonu to dal jinýmu ředitelovi
a ten to dal jinýmu...
Tak to šlo z ručky do ručky, no až to bylo v Izraeli vydaný v moc dobrým nakladatelství –
Kibuc Hameuchad se to jmenuje.
A knížka se začala kutálet.
Mluvila o tom televize a školy to braly
a najednou se to přeložilo do němčiny
a najednou to bylo přeložený do angličtiny.
Vždycky se toho takhle někdo ujal a... tak začaly školy.
V Izraeli teda už na tenhle holocaust jsem zamluvená někam.
Školy bez... neustále jako, neustále jsou nový děti, že.
A neustále chtěj slyšet.
A já jsem se naučila o tom mluvit chladnokrevně,
nijak ne – mě to ne, ne, nevyžaduje to ode mě nějaký...
Ty tvoje city jsou prostě někde zavřený.
A tak se to dostalo taky do Německa.
V němčině je ta knížka úplně, úplně skvělá.
Tam to udělali... taky interview do toho dali.
A školy v Německu jsou úplně, úplně úžasný...
... který mě zvou, jsou úžasný.
Chtěj vědět, maj, maj pocit viny samozřejmě,
ale ty děti, no co, co kdo, kdo je má vinit, vždyť to je blbost.
Ale že maj tu touhu tu dobu poznat.
A i já mám ten pocit, že jako je to moje povinnost,
o těch lidech mluvit, ukázat, co to byly za lidi
a taky když já přijdu a o tom mluvím
a není to nějaký takový jako e... emocielně těžký pro ty děti,
prostě jim řeknu fakta a ukážu jim taky,
že se tady postavil nový národ,
který se vzchopil jako takovej Fénix,
který se z toho popela zase vstal.
A že Izrael není jenom to, co se vidí v televizi a co se čte v novinách,
že v Izraeli je spousta krásných věcí,
o kterých se bohužel nemluví a nepíše,
protože ty špatný věci vždycky jsou zajímavější
a nějak ti novináři dneska řídí ten svět tím svým způsobem.
A tak se taky něco ode mě dozvědí.
Hodně dětí potom, hodně škol navštíví Izrael a...
No mám takovej dojem, že splácím ten můj, svůj dluh za to,
že jsem měla to štěstí to všecko přežít.
Tak to povídám.
A v Čechách samozřejmě chodím nejradši do škol,
protože se mě nejlépe mluví v mojem mateřském jazyku.
A že to má taky i...
Víte o holocastu se...
například v Americe se mě hrozně těžko mluví o holocaustu anglicky,
protože to se tak nějak vůbec nehodí do angličtiny.
Francouzsky je to vůbec vyloučený.
No může se samozřejmě, ale to má úplně jinou konotaci.
Česky a hebrejsky, to je... to se narodilo, do toho.
A anglicky se musí. A německy se musí.
To prostě... tam se to narodilo, v němčině, ale...
Tak, si myslím, že to musím dělat.
IV: Tak tomu taky vděčíme za to, že tady můžeme u Vás natáčet.
Ale ještě jsem se chtěla vrátit k některým vážnějším věcem.
Měla jste třeba problémy s tím se zase zařadit zpátky do tý poválečný civilní reality?
EE: No rozhodně jsem měla.
Ale měla jsem hroznou touhu se zařadit zase
a být stejná, jako všechny ostatní.
A eh... je něco milosrdnýho na zapomnění a na tom, na tom živočišným...
jak bych řekla sobectví člověka.
A čím je člověk mladší, tím je větší sobec.
Myslím. Protože ztratit rodiče je tak dost přirozená věc.
V určitém stadiu života člověk ty rodiče ztratí.
Eh... lidi, který přišli ve starším věku, ztratili děti nebo tak,
To už není k přežití, to už je zase úplně jiná věc.
Ale já tím taky, že jsem našla muže, kterýho jsem skutečně hrozně, hrozně milovala
a s kterým jsem se cítila tak moc jako, jako kotě ve starý botě...
No, moc taková eh... jako, jak se řekne - jistá,
a s kterým jsem věděla, že ten život nějak zvládnu.
Já řikám eh... určitý, určitě velký, velký eh... velká věc je stáří tady,
je věk toho člověka.
A tím pádem mě to nebylo těžký, protože jsem hrozně chtěla.
Já jsem chtěla – všechno, co jsem chtěla jsem.. mít, mít domov.
Nebýt, nebýt u tetičky, nebýt někde u cizích, mít svoje.
Mít svůj domov a mít hodně dětí.
Já jsem jich chtěla šest.
No ale dotáhla jsem to na tři, poněvadž Petr řekl, že šest je moc.[směje se]
Že je člověk taky musí krmit a obouvat a tak dále.
No, jsem řekla: šest miliónů zavraždili, tak aspoň - aby bylo šest.
IV: No tak aspoň ta polovina...
EE: Tak aspoň ta polovina.
Ale teďko dohromady je nás třiadvacet, tak, tak jsme to přece jenom vytáhli.
IV: Vy vlastně jste se zmiňovala o tom, že jste přišla o oba rodiče.
Dozvěděli Vy jste se nakonec, kde skončil Váš tatínek?
EE: Ano. V Dachau.
Tatínek byl v Kauferingu. Já jsem tam nikdy nebyla.
Vždycky jsem se chtěla...Jo?
IV: Nic pěknýho, bohužel.
EE: Jo?
IV: Nic pěknýho, bohužel.
EE: Ještě to existuje? Jako je něco vidět?
IV: Je, jsou vidět.
EE: Jo, tak tam pojedu se podívat.
Mě trvalo 50 let, než jsem byla schopná vůbec vyndat fotografie.
A postavit si je doma.
A dlouho, a v Osvěčíně jsem byla před třemi lety.
A... taky bych tam nejela, nebýt mé přítelkyně, která jako prosila, abych s ní jela.
Ale do Terezína jo, do Terezína jezdíme často.
Často a rádi.
IV: Ehm... No, asi se k tomu vážou prostě i ty úplně hezký vzpomínky.
EE: Jis... No jistě. A taky ty známý ještě, co tady mám a co...
ten Terezín prožili se mnou, tak to je jako rodina.
To je víc než přátelé.
Nebo jsou přáteli víc než rodina. Jak kdy...
IV: Vy jste vlastně taky absolvovala hodně dlouhý pochod smrti.
Počítala jste to někdy, kolik...
EE: Ne, já jsem to nikdy nepočítala, ale spočítali to za mě.
A dozvěděla jsem se, že to bylo nějakých 650 kilometrů - neuvěřitelný.
Ale potom ještě z tý Svatavy do Postřekova je to ještě nějakých 100 něco.
Nevím.
IV: To je vůbec div, že to člověk..
EE: To je úplně nepochopitelný, že to tyhle nohy ušly.
A není divu, že mě někdy bolí.
IV: A jestli si to ještě tahle vybavíte, jak se tam třeba k sobě –
teď nemluvím o Terezíně, já myslím o Osvětimi nebo i v tom Gross Rosenu...
Projevovaly se tam třeba nějaký rozdíly mezi národnostma? Nebo...
EE: Veliký. Veliký rozdíly národností.
Eh... podívejte, Maďaři jsou hrozně průbojný.
Slováci většinou taky.
Češi jsou elita.
Češi byli vždycky po straně,
Češi se nikdy nehrnuli, když přinesli jídlo,
tak Češi nikdy neletěli a nepřepadli ten kotel s tou polívkou.
Češi vždycky byli - a maminka říkala...
Jak to řekla? Eh... "Nestačí, že jsme v takový situaci,
ještě ten lidskej konglomerát."
A to jsem poprvé slyšela to slovo.
Co je to konglomerát.
Jako ta lidská kaše dohromady, jo, v který se nacházíme.
To byly... A ještě v takový situaci se to mnohem víc přiostří.
Když je někdo průbojný ve světě normálním,
tak když potom mu jde o kejhák, tak je ještě průbojnější.
A to u Čechů nebylo.
Češi byli... no, úplně jiný.
Taky jsme byli takoví ukázněný.
Podívejte, tady se řeklo: Jde se doprava, tak se jde doprava.
Musí se přihlásit, musí se odevzdat.
Musí se udě... No tak se to udělalo.
Tyhle ostatní národnosti byly mnohem takový... jako...
víc revolucionářský, víc dělaly...
Byly velký rozdíly.
Taky málo Čechů bylo kápo, myslím. Málo.
Slováci a Maďaři. To byla jejich...
IV: A jak se tam chovali Němci?
Byly tam mezi tím nějaký rozdíly?
EE: Němci se chovali strašně do jednoho.
Podívejte. Jak já dnes vidím –
já tenkrát jsem si nedělala žádnej úsudek.
Němec byl Němec. No Němec byl prostě náš, náš otrokář,
nepřítel, náš eh... žalářník.
Podívejte Němci, jako například ten, jak...
A to byli takoví starci.
To byli jako v záloze, co nás hlídali.
Esesáci, to byla, to vůbec se nedalo mluvit.
Ale jak jsem dostala ty dvě levý boty, jak mě vyrazil to...
Jak ten Němec tam jedl ten...
takovou tlačenku si tam žvejkal a jak mě pak kousek hodil,
jako psovi, takhle, takhle, tak přece jenom mě hodil kousek, že nějak...
A já jsem to tak vzala a tady mě...
Chtěla jsem to donést k mamince a tlačenka je tlačen...
ne, ne tlačenka. Paštika.
A to tak mě vyšlo tady mezi prsty
a tak lidi okolo, co to tak viděli,
tak mě tu ruku vzali a začali to lízat a...
nojo, že bída z lidí vlky činí.
Tak určitě se v něm něco pohnulo, že, když mě to udělal.
A ten, co mě dal ty boty, měl taky něco lidskýho.
A já si dneska nemyslím, že všechny Němci byli vrahové a to.
Že hodně Němců prostě muselo narukovat
a SS určitě, to byla ideologie a určitě tam šli z přesvědčení.
Ale tahle Schupo Polizei a tyhle obyčejný...
No, tak jako Hitlerjugend...
Mně v Německu přinesla jedna učitelka dopisy svého bratra,
který jako kluk, 14letý, byl v Hitlerjugend.
To jsou srdcervoucí dopisy, co to dítě píše.
A to ne, že ho chtěli poslat a ne, že to bylo takový...
Prostě to byl ten trend času nebo to eh...
to byla taky určitá diktatura, totalita eh... nevím.
Ale rozhodně ne každej Němec, si dneska nemyslím.
A taky znám dnes už několik lidí, který například přežilo válku v Berlíně,
u Němců, který je schovali.
Úplně v Berlíně veprostřed toho všeho dění.
Tak tři roky byli v nějakým bytě a přežili.
Tak já si nemyslím, že každej Němec.
Co si myslím, že bylo hrozný, že se právě toho...
člověka, tu ideu nechalo tak vyrůst, že.
Že, že se..., že se něco neudělalo předtím.
A to si dneska taky myslím, že se má něco dělat předtím,
než ta iránská ideologie taky nějak nám hodí nějakou nádhernou bombu do toho světa.
Že se nemá brát na lehkou váhu lidi, co hrozí jiným lidem.
Protože Hitler vlastně všemu, všemu dostál.
Vše, co říkal, udělal. Vše, co napsal v Heil... Mein Kampf,
a vše, co hrozil, uskutečnil.
IV: Takže se měl brát vážně...
EE: Měl se brát vážně.
A myslím, že každýho takovýho člověka – se nemá říct, že je blázen.
Poněvadž blázni jsou nebezpečný.
Že se maj vzít vážně.
Že se svět má bránit. Dokud je čas.
IV: Chtěla jsem se ještě zeptat... vybavujete si ještě něco k tomu Helmbrechtsu?
Vy jste vyprávěla o tom Krankenrevieru...
Byla byste třeba aspoň po paměti říct,
jak to tam bylo velký nebo jak to tam vlastně vypadalo?
EE: Ani...
IV: Nebo je to prostě v tom snu?
EE: Ani tušení nemám, jak to bylo veliký.
Já si vzpomínám na takovou palandu, na takovou postel,
kde jsem ležela a pak jsem zavřela oči a nevím nic.
Úplně nic. Slyším hlasy, vím, že tam bylo teplo,
že mě bylo teplo. Ehm... nevím. Nevím.
IV: Ne, to úplně – já jsem chtěla jen jestli náhodou byste nevěděla...
EE: Mám to úplně zamlžený. To je úplně...
IV: Z pochopitelných důvodů, takže...
EE: Já si vzpomínám na ty maminčiny přitelkyni, na tu maminčinu přítelkyni,
ta se jmenovala Paula a to byla žena úžasně silná a eh...
vím, že měla tři syny, o kterých neustále mluvila a který vlastně ji drželi při životě.
Pořád říkala, že oni určitě přežijou,
že to jsou kluci jako břízy a že to jsou... jako buci.
A že to... a vyprávěla o nich.
Milovala ty chlapce.
A Paula umřela a v tom okamžiku taky v mamince něco umřelo.
Protože "Když to Paula nepřežije, tak nikdo."
Ona byla úplně... Jí nebylo nic moc.
Jí nebylo nic – žena obětavá, žena moudrá –
tak si na ní vzpomínám, úplně vidím ještě její obličej.
A když ona umřela, tak to bylo skutečně...
Najednou nám zmizela, já vím – já nevím přesně jak, co, nevím. Nevím.
Ale vím, že nepřežila a že maminka z toho byla moc, moc, moc zničená.
Eh... v tý celý době bylo hrozně důležitý přátelství,
bylo hrozně důležitý někdo, na koho se můžete opřít, komu můžete věřit,
s kom - s kým můžete usnout večer, vedle koho můžete jít,
kdo vám podá ruku - hrozně důležitý.
Být sám v tak, v takovým nepřátelským,
totálně nepřátelským ovzduší, to je smrt.
IV: Takže já bych Vám chtěla moc poděkovat za rozhovor.
A chtěla byste ještě něco...
EE: Není zač, není zač.
Já nevím, jestli máte ještě nějaký...
Já prozatím - ne, že bych věděla něco.
Že bych si přála, aby se, aby tohle už nikdy nikdo nemusel povídat.