IV: Dnes je 10. června 2006 a my jsme na návštěvě u pana Radomíra Faltýnka ve Dzbelu,
abychom s ním natočili rozhovor o jeho životě, o jeho vzpomínkách na druhou světovou válku.
A tyto vzpomínky by se měly týkat zejména jeho zážitků,
které prožil v pobočce koncentračního tábora Flossenbürg v Rabštejně.
A já bych začala hned první otázkou:
Pane Faltýnku, mohl byste nám říci, kdy a kde jste se narodil a z jaké rodiny pocházíte?
RF: Narodil jsem se v Ochozi 24.4., dubna 26.
Rodina byla zemědělská, střední horonika.
No a vlastně celé ten.. to mládí jsem prožil v Ochozi.
Školu jsem začal jako chodit do obecné, která byla v místě, v Ochozi.
Po skončení této školy jsem chodil potom tři léta do Konice, kde byla měšťanská škola pro celý okolí tehdá.
A v té době vlastně jsem prožil okupaci.
Když jsem chodil poslední rok do školy, do měšťanky, tak došlo teďka k té okupaci.
A na to mám takovou vzpomínku, že když jsme asi kolem deváté hodiny seděli jako ve třídě,
tak začaly hučet na náměstí auta a skočili jsme k oknům dívat se.
No a celá kolona německejch aut se rozjela na náměstí.
Protože tam byla křižovatka silnic a bylo jako takový místo kolem sochy svatýho Jána, kde byly lípy.
Tak se tam okolo, okolo teho prostě usadili.
No a rozcházeli se po městečku, po městě teda.
Nevěděli jsme teda, co je jako zajímá, protože jsme byli ještě jako školáci ve třídě.
Ale potom, když jsme se vraceli ze školy, tak jsme zjistili, že vlastně procházej obchody a co se dalo nakoupit, tak prostě vykupovali.
Ta jejich měna jedna ku deseti byla pro ně tak výhodná, že vlastně vykoupili během krátké doby všechny obchody.
A jednu takovou maličkou vzpomínku mám na pekaře, jmenoval se Steiger, a měl pekárnu, tak bych řekl, na okraji té Konice.
A tak po tém říkali, jak jako zažil překvapení, přišel tam Němec, ten voják a žádal za marku rohlíky.
A protože ta marka byla na deset korun a rohlík tehdá stál 20 halířů,
takže to bylo za korunu pět rohlíků, tak za tu, za tu marku vlastně dostal padesát rohlíků.
A on to neměl, vlastně nemohl to pobrat, protože nepočítal s tím, že takový množství prostě za to nakoupí, že jo.
Tož to byla jako taková první zážitek.
Druhé potom, na druhé den a několik dní to trvalo, tam umístili kuchyň na náměstí a nabízeli prostě jako ten eintopf německé.
A žádné zájem o to nebyl a byl tam jeden takové, byl to ruskej legionář, staré, a tak ten, když šel okolo, tak říká:
"A to u nás by nežraly ani prasata."
Tož to bylo jako ty, to první takový to překvapení.
Po krátkým čase, když došlo k rozdělování hranic, vytyčování, tak teďka byl německé ostrůvek čtyřech obcí, Runářov, Skřípov, Brodek, Deštná.
A kvůli této, tomuto ostrůvku vlastně zabírali několik českéch dědin.
Takže hranice probíhaly přímo kolem Konice a tady pode Dzbelem, kde byla jako už uzávěrka.
A z této doby mám taky vzpomínku, to byl starosta z Čunína, které, kde hraničila ta hranice s protektorátní říší v jeho katastru.
A šla po těch hranicích jako obecních a v tém lese, které hraničí to v tém.. v té části, tak byly usazeny ty hraniční kameny.
A někdo z té obce přišel za ním, jako za starostou, že jsou ty hraniční čáry přemístěny do Čunínskýho katastru.
A on jako zemědělec, starosta a ještě teda byl jako myslivec, tak se tam šel podívat
a snažil se ty kameně vrátit na původní místo, protože tam byl při tom vytyčování, když se to jako provádělo ta hranice.
A ti ornéři, jak se jim tehdá říkalo, tak ho tam prostě v tom lese chytli, odtáhli ho do Runářova, tam ho zmlátili a příští den ho pustili domů.
Potom byl taky, bych řekl, teďka v té aféře zatčené a vrátil se z.. z koncenračního tábora v Buchenwaldu.
IV: Mohla bych se ještě vrátit k Vaší rodině? Měl jste nějaké sourozence?
RF: Měl jsem sestru, která byla čtyřma rokama starší, ještě dneska žije, taky.
No a k rodičům:
Otec ten pocházel jako tam z toho hospodářství, protože to se to dědilo generačně, vždycky ze.. na syna.
A máti, ta pocházela teďka ze Dzbel. Z této obce.
IV: Já o Vás vím, že Váš otec byl legionář na italské frontě.
RF: Ano.
IV: Ovlivnila tato skutečnost nějakým způsobem život Vaší rodiny během první republiky?
RF: Tož během první republiky bych řekl, ani ne, protože tehdá nějak se to, ta tradice tak neudržovala.
A vím, že měl jednou oblečenou uniformu na sobě, když byl pohřeb Masarykův v Praze.
Tak na tém pohřebě byl a to měl, to jsem ho viděl teda jednou jako v té uniformě oblečeného, jinak teda ani ne.
IV: Jak vzpomínáte na vznik Protektorátu v roce 39?
RF: No ten Protektorát vlastně vznikal teďka tím okamžikem, když příjeli ti Němci.
Ze školy bych vzpomněl na opatření, že se musely prostě v učebnicích, zvláště se to týkalo dějepisu,
musely se vyřezávat listy, kde byly fotografie Masarykovy nebo kde bylo ČSR poznačený jako republika a některý ty to.
Tak to se muselo, ty fotografie ty se musely vyřezat a teďka ty poznámky, co tam byly, tak se to muselo černou tuší zatírat.
Po krátkým čase byly ty učebnice dějepisu vůbec odebraný a dali nám teda nebo přidělili nám takový nějaký tiskopisy.
A to vzpomínám na učitelku Greplovou, která s tím přišla jako do té hodiny toho dějepisu a říkala:
"Děti, než bych toto učila, tak to radši ani vytahovat nebudu."
A přinesla knížku Kája Mařík, a tak jsme vždycky v tém dějepise četli teďka z té knížky.
Ředitel školy byl sokol a taky národovec, taky byl popravené potom.
No a poslední rok se musel učit už němčina.
Takže já jsem k tomu jako měl odpor v sobě, takže jsem se o to jako moc neusiloval o ty vědomosti.
No a po tém, po skončení, teďka té základní školy, tak pro zemědělskou mládež byla povinností ještě potom zimní lidová škola.
To každé musel potom těch pět měsíců tam chodit přes tu zimu.
Pro děti, kteří chodily do učení nějakýho, ať to bylo řemeslo jakýkoliv, tož ti měli pokračovací školu,
kterou měli jako celoročně, ale to bylo jeden den v týdnu nebo po čtrnácti dnech.
IV: A můžu se zeptat, jak se odvíjel život Vaší rodiny po vzniku Protektorátu, co se pro Vás změnilo?
V čem Vy jste viděl ty hlavní změny?
RF: Tak tohle Vám povím jeden, bych řekl, zážitek rodinné:
U nás se zaklá.. založila nebo teda.. elektrika zařizovala v dvaatřicátým roku.
A v tom roku dvaatřicet firmy elektrikářský toto nabízely různý spotřebiče.
A mezi jiným nabízely rádia na tři měsíce zadarmo prostě na používání a potom, že toto jako nabídnou k prodeji.
Máti se tak prostě teďka to rádio zhnusilo, že nechtěla rádio, říkala, do smrti vidět v baráku.
A když přišlo potom teďka ta okupace, tož otec, protože začala vycházet.. vysílat Londýn
a potřeboval chytit teďka to.. chodil k nějakému známému, ten Londýn pos.. poslouchat.
Jenomže chodil tam, když přijel ten vo.. ten jeho bratr z Olomouce, tak tam chodili oba dva.
A on měl dílnu krejčovskou mimo jako barák.
A jednou když tam přišli, tak on měl za tímto, za rámečkem danou Hitlerovu fotku,
která byla vyřezaná z nějakého obrázkovýho, to byl "Letem světem" tenkrát ten časopis, tak to bylo z tého.
A ten stréda mu říká:
"Co tu obludu, nač tu obludu tady máš?"
"No to tady děcka daly."
A když potom odešel k večeři, tak ten stréda ten rámeček vzal,
toho Hitlera odsud vytrhl a dal tam nějakou zase teďka tu, ten, tu první stránku s nějakou ženskou.
A on když se vrátil, tak se cítil tím jako dotčené a říká, proč to jako dělá?
Tož otec říká, asi tady musíme skončit, protože to není jako zrovna vhodný.
A teďka chtěl koupit rádio.
A máti se silně proti tomu prostě stavěla.
A tak bylo to právě ve žni, přišel nějaké chlapec, tak šestnáct let a ptal se po otcovi.
A otec byl polu za humnama, tak jsem běžel pro něho a šel s ním na náves a teďka když se vraceli, tož každé držel v náruči jedno rádio.
Teďka to postavili v kuchyni na stůl a zkoušeli prostě a máti teda, ta vyběhla radši na dvůr.
No a dopadlo to tak, že když teda odcházel s tím rádiem, tož máti to druhý rádio vzala a postavila ho přede dveře na náves a zamkla.
A že prostě rádio doma nechce.
Tož já jsem musel oběhnout přes zahradu, dostat se dovnitř a otevřít otcovi, aby to rádio prostě dostal do vnitřku.
A tož tak se dostalo rádio do domu.
Netrvalo to rok a byly rádia vykuchaný, jak se tomu říkalo, byly z toho vybraný ty krátký vlny.
A třeba Konice, tam došlo k úplně vybrání všech teda, sebrání, likvidace rádií.
A nechali v Konici rádia jenom Němcům a prostě vybranejm osobám.
A po tém, když teďka toto vykuchání bylo u nás, tož stréda ještě poslal nějakýho člověka, který přišel a prostě..
namontoval takovou jenom.. se to dalo zaháknout.
Musel udělat tu zadní čáru od tého.. zakrytování toho rádia a zaháknul to tam na nějaký kontakty a prostě ty krátký vlny fungovaly dál.
CM: Tak, chviličku, jenom uděláme pauzu prosím.
A můžeme.
IV: Pane Faltýnku, Vy jste se zmiňoval o tom, že nedaleko Dzbelu probíhala protektorátní hranice.
Zaznamenali jste v této souvislosti nějaké změny?
Myslím po odtržení pohraničí.
CM: Tak pokračujeme.
RF: No, změny ani bych řekl tak pociťovaný nebyly, jedině třeba kdo chtěl se třeba dostat na Štěpánov, tak přímá trasa vedla přes Skřípov.
Po obsazení to musel objíždět až na Ptení kolem dokola, aby se vůbec teďka do toho Štěpánova dostal.
IV: Já jsem měla na mysli spíš přesuny obyvatel.
Zřejmě sem přicházelo hodně lidí z pohraničí.
RF: Z pohraničí, bych řekl, v osmatřicátým roku přišly rodiny, který přišly ze Slovenska, byly vyhnány jako ze Slovenska.
A byla to rodina zrovna ze sousední vesnice a jednalo se o tři dospělý syny.
Tak toho jedného otec vzal jako čeledína.
Zaměstnal, aby prostě jako nějaký, nějaký zaměstnání měl.
A hlavně došlo, bych řekl teďka, k příchodu četníků a učitelů, kteří přišli z pohraničí.
Takže v té době byly vlastně zakládány potom další školy měšťanský v Kladkách a..
Teďka nemůžu vzpomenout.
A tito učitelé byli rozdělováni prostě do těchto škol, aby prostě vůbec měli nějaký zaměstnání.
A v té době, když přišel, to říkal ten.. z toho Slovenska, tož říkal táta:
"Dneska děkuji svojí matce, že jsem jí uposlechl po skončení první války."
On jako legionář dostal přidělené zbytkové statek na Slovensku na Žitným ostrově.
Ale nakonec k tomu nedošlo, zůstal teda doma, na dřevěné chajdě, jak se říkalo u nás a v tém osmatřicátým roku říkal:
"Děkuju dneska mamince, že jsem zůstal doma.
Kdybych byl jel tam, tak jsem dneska stál s holým zadkem jak ti ostatní tady."
To byla vzpomínka, bych řekl teďka, na ten osmatřicátej, devětatřicátej rok.
IV: Jakým způsobem byla Vaše rodina zapojena do odbojové činnosti?
CM: Pardon, já takhle.. Moment..
Já Vám to otočím od té košile někam.. Tak..
A můžeme.
RF: Odbojová činnost začínala vlastně hnedka v tom devětatřicátým roku.
Byl to stréc, které byl v Olomouci na ředitelství Státních drah.
A hned, když se vlastně likvidovala armáda, tak přijel s nějakým důstojníkem
a chtěli udělat u nás skladiště nějakýho prostě zbraní a materiálu.
A byli ochotni i dov.. dovézt materiál jako cihly na zazdění.
Jenomže jednalo se o stodolu a ta byla stavěná z nepálenejch cihel.
Tak otec to jako odmítl, že to není možný.
Protože kdyby tam postavil do toho jako nějakou příčku z normálních cihel, tak že hned pozná prostě každé, že je to tam jako přistavěný.
A potom k nám chodilo řada lidí pomáhat, takže by to každej hned poznal.
Tak dovezl tenkrát, když se ta armáda likvidovala, tak dovezl do Olomouce kočár a potom, tomu říkali omnibus.
To byl takové prostředek na.. pro přepravu důstojníků.
Bylo to zastřešený, odpérovaný a pak to prodal do Hvozdu hasičům jako ke stříkačce.
Ale v následující dobř.. době přišel s tím, že prostě potřebujou ukrýt člověka.
Na základě teho vlastně teho, co jsme měli toho utečence z toho Slovenska,
tak tomu sehnal místo u dráhy a místo něho přišel k nám zase jako čeledín tento Kruš, učitel.
A mně jako malýmu klukovi vůbec nebylo řečený teda, o koho se jedná.
Jenom jsem vypozoroval to, že prostě to není člověk, které byl jako normálně v zemědělství zaměstnané.
A přišel pod cizím jménem.
Bylo to 15. března roku 40.
A my jsme sázeli rybíz a přišel za náma do zahrady a hleděl teda na nás a říkal:
"Špatně to sázíte.
Ten rybíz, když se sází, tak se musí sázet hloubš a v ležaté poloze, aby udělal kopec.
Aby nebylo to holý jenom pruty."
Tak jsme museli ty sazenice, který už jsem měl jako zasazený, tak jsem je musel přesadit, aby bylo jako podle vá.. předpisů.
A celkem teda práce, bych řekl, ovládal všechny, zemědělský, bez toho.. Bylo to bez problémů.
A prv..
IV: Mohla bych se zeptat, do jaké organizace byl tento pan Kruš zapojen?
RF: To byla Obrana národa.
A teďka tato, bych řekl, první činnost teďka této skupiny byla pře.. převod ut.. lidí, kteří utíkali odsud, do zahraničí.
Do Polska jako zpočátku a to bylo teďka z celýho okolí.
Protože zase měl ještě spolupracovníka zase od Řeznice, to byl v Konici přednosta stanice Kružik.
Takže všeci teďka ti chlapci, kteří z toho okolí se dostali na západ, tak vlastně prošli teďka rukama těchto, těchto lidí.
A vzpomínku mám jednu, že přišel v noci, tlókl na nás člověk.
A byl to vlastně ze sousední dědiny mladé chlapec, které sloužil u pohraničníků.
A měl tam prostě nějaký výstupy s těma německéma nebo prostě teďka s těma..
Jak se teďka.. Se mně.. Co se, ta organizace jejich.. Jmenoval jsem ji před chvilkou.
IV: Obrana národa?
RF: Nenene, ti Ně.. ta německá.
Teď si {nevzpomenu}..
Jo, tak prostě tloukl v noci, že potřebuje rychle se dostat pryč a že už po něm jde Gestapo.
Tak otec ho v noci s koňma dopravil do Olomouce.
A zmizel.
A potom příští týden přijel ten stréda zase na návštěvu.
On jezdil pravidelně, každou sobotu a nedělu a říká:
"Víc mně takový kundšafty nepo.. neposílé, nebo budeme v Dachau co by dup."
On se prostě v té Ostravě při tem přeložení zpil do němoty, takže ho museli do toho vlaku vlastně odnýst.
No naštěstí teda dobře to dopadlo, dostal se do zahraničí a zůstal v Anglii do dneška, jestli už je [nesrozumitelné] je po smrti, že jo.
Druhé s kterým, které bydlel teďka v Jesencu, tak to byl syn ruskýho legionáře.
A tož ten říkal, když jako jich v té Ostravě vagonovali, tak že byl.. byli čtyři v té budce, co byla jako brzdní budka kdysi u těch nákladních vlaků.
Takže jich tam ty čtyři do toho nacpali a zamkli, aby prostě ta, ta kontrola německá, která to tam hlídala, aby na ně nepřišla.
Říká, když jsme dojeli do Polska, tak z toho vlaku se nás vyhrabalo kolem dvaceti.
V tém jednom vlaku dvacet lidí.
CM: A můžem.
IV: Takže hlavní gró té činnosti v rámci odboje spočívalo v tom, že Váš otec ukrýval osoby,
které byly zapojeny do odbojové činnosti, a v převaděčství.
Byl napojen ještě na nějakou jinou organizaci odbojovou?
RF: Až v tém dvaačtyřicátým roku, když se zakládala teďka ta odbojová organizace Zelené kádre, tak vlastně se zapojil do ní.
A to prostřednictvím tím, že děvečka, která u nás byla zaměstnaná od mojího narození,
tak její bratr byl právě jeden z těch vedoucích teďka té or.. organizace.
A její sestra, kde on potom vlastně končil, v tom Žlebě, ta byla u nás zaměstnaná, bych řekl, než se vdávala.
Než se tam provdala do toho Žleba.
Tak prostřednictvím tím, že on k nám i ten Vychodil jako občas jako za sestrou přišel, takže jsme se znali s tou rodinou.
No a po založení teďka té brigády, tak..
Od osmatř.. od toho devětatřicátýho roku vlastně se u nás scházela spousta lidí, kteří byli napojeni na Obranu národa.
Pak se to ještě, bych řekl, rozšířilo o teďka tu druhou organizaci, která vznikla.
Takže mně jako klukovi kolikrát nařídili, abych šel spát, abych prostě nebyl svědkem, kdo tam přijde a co se děje.
Nebo mě poslali do Lóček, to byl lesík tam za humnama, který byl vlastně takový ostrůvek vlastní.
A já jsem tam jako s jedním kamarádem vystavěl takovou boudu dřevěnou, takovou jako chatu.
Ale to bylo jen taková dětská tato.. Ale přetrvalo to tam asi třicet let.
Tak někdy docházelo k nějakým těm setkáním tam, no a mně třeba jenom řekli:
"Běž, pověs na poslední třešni, která vedla v aleji až k tomu lesu, nějakej hadr."
Nebo: "Vem noviny a strč to tam pod tu lavicu v té, v té chatě, v té boudě."
O koho se jednalo, kdo to chodil, od toho jsem jako informované nebyl.
Znal jsem třeba řadu jmen, který byly vyslovovaný, když je stréda jako s otcem mluvili.
Byly to jména, který se nacházej teďka v tém okolí.
Ale ve většině, bych řekl, jsem lidí vůbec neznal, o koho se jedná.
To jsem si uvědomil až po.. jako v pozdější době, o koho se jednalo, až po zatčení taky.
A teďka to spojení vedlo několikama, několika směrama.
A jedna ta větev vedla do Bouzova.
A odsuď, byl to holič.. Pěnkava, tuším, se jmenoval, tak si otevřel na sobotu holírnu v Budětsku.
To byla sousední vesnice.
A dojížděl tam na tu sobotu a vždycky se stavoval u nás za tím Krušem a spolu prostě byli ve stálým, bych řekl, styku.
Nevěděl jsem, o koho se jedná, abych řekl, že se jedná o teďka o nějaký spojení.
Ale pravidelně jako k nám chodil a na vlastně, na toto jsem přišel až po zatčení.
V dvaačtyřicátým roku, v heydrichiádě, došlo k tomu, že začali zatýkat na tém ředitelství v Olomouci.
A při poslední návštěvě stréda když byl, tak říká:
"Tak se s váma loučím, protože už všeci jsou pryč, jsou po smrti a já su asi poslední."
A taky v pátek byl vzité, zatčené.
A v pondělí byl v Kaunitzovejch kolejích popravené.
V té době asi, bych řekl, došlo k rozbití teďka té organizace tého, té Obrany národa, protože řada lidí už potom se neukázala.
Ta činnost, dá se říct, hodně skončila.
IV: A byl Vy jste osobně nějakým způsobem zapojen do této organizace, do odbojové činnosti?
RF: No jedině tím, že jsem dělal tého poslíčka, že jsem někdy šel do toho lesa nebo prostě něco avizovat..
Anebo jsem šel do toho Žleba, tam, kde byl ten, ten Vychodil potom.
Jinak jsem žádnou odbojovou činnost jako takové vykonávat nemohl.
Jedině zpočátku se prostě u nás připravovala obrana v případě přepadení.
A otec říkával: "Zadarmo jim kůžu nedáme.
Budeme se bránit."
Voz.. Stréda vozil zbraně z Olomouce.
Když došlo k přepadení potom teďka té skupiny těch partyzánů od toho, tak oni přišli vlastně beze zbraně k nám.
Tak zase se sháněly zbraně pro ně.
A strejda dovezl dvě armádní pistole, devítky.
A táta mu říká: "Člověče, toto tak na opasek, ale oni potřebujů něco do kapse, něco malýho."
No tak potom dotáhl další zbraně.
A já jsem jako kluk měl, tomu se říkalo flobertky.
To byla malorážka a bylo to na maličký, říkali jsme jim vrabčáky, takový náboje.
Který se dostaly normálně v každým železářství koupit a stříleli se tím vrabci, že jo.
A potom, když k temuto přišlo, tak otec říká:
"To se dá upravit ta komora, aby se tam dostal delší náboj a může se střílet i většíma nábojema."
A byly to náboje long rifle a long long rifle.
Ty jedny byly asi tak dvaapůl centimetra dlouhý a ty druhý byly už tak možná pět centimetrů dlouhý.
Takže se dělala úprava, že se provrtala ta komora pro teďka ty delší náboje, aby se to dalo použít pro jako toto.
A to jsem měl jako v opatrování já toto.
Po Lidicích říká otec:
"Tak žádná obrana se konat nebude, protože oni jsou schopni při nějaké akci zlikvidovat celou dědinu.
A to by nám nikdo neodpustil."
Takže se potom zase roznášely zbraně po celé dědině, co byly, protože se počítalo s tím, že asi k likvidaci donde.
Takže ukryty byly až do konce války a použity nebyly vůbec.
CM: Tak, uděláme pauzu. Můžu jenom... ?
RF: Ještě..