IV: Pane Faltýnku, mohl byste popsat, jak došlo k prozrazení odbojové činnosti Vaší rodiny a k následnému zatčení?
RF: K prozrazení došlo vlastně se skupinou "Zelené kádr",
které svou základnu měl v Hostýnskejch horách u Chomýže v chatě velkoobchodníka Mastnýho z Kroměříže.
Tam se začala tvořit, dá se říct, odbojová skupina.
V domnění asi, že se.. bude zvrat ve válečnejch událostích, tak se to začalo rozjíždět ve velkým stylu.
A to byla asi velká chyba, protože se tam soustředilo moc lidí a dostali sebe.. mezi sebe přímo gestapáka.
A při tom zátahu na ně, u té Chomýže..
Již předem, před tím zásahem, některý ty členy pozatýkali.
Vylákali jich do Přerova a někde na jiný místa, kde teda jich zatkli.
A při tom přepadu, toho se zůčastnil jeden zrovna ten konfident, ten gestapák, které tam byl jako s nima..
A při tém zatýkání se podařilo tomu Vychodilovi, on boxoval,
tak prostě toho gestapáka při tém, jak mu nasazoval železa, tak ho prostě srazil a podařilo se jim utýct.
To se jednalo o tři lidi.
Někde se z toho, u kov.. u kováře, mu ten kovář ty železa prostě z té ruky sundal.
A přestěhovali se teďka do toho našeho kraje a to bylo tady do toho Dzbela.
Tady byli dva a ten Vychodil byl u té své sestry v tom Žlebě.
Jenomže zatčeni byli, byl bratr, nevlastní bratr tého Vychodila, Laďa Kopečnéch.
A další ještě, který teda, bych řekl, neznám.
A oni, protože měli už přehled, bych řekl, o té rodině, tak začali sledovat příbuzný a prostě známý.
No a zjistili to, že jsou schovávaní teďka v tomto prostoru.
Čtyřiadvacátýho listopadu v dvaačtyřicátým roku do rána napadlo takovejch deset centimetrů sněhu.
A tady Dzbel, když se ráno probouzel, tak zjistili, že celá dědina je obstavená s kulometama, esmanama.
Nikoho nepustili z dědiny.
Dělníci, kteří chodili na první vlak na nádraží, tak byli vráceni zpátky, nesměli jít do práce.
Děti ráno v osm hodin nesměly jít do měšťanky, do školy.
Obec byla hermeticky uzavřená.
A kolem osmé hodiny vjely na náves autobusy, prázdné, plus další teda vozidla ozbrojený.
A obstoupili domek, kde teda teďka se schovávali ti dva.
Jmen.. Ta rodina se jmenovala Kapounkovi a teď vyzývali prostě, aby se vzdali.
A ten jeden z nich začal odkrévat ve střeše tašky, tak hned se snesla sprška z automatu na tu střechu.
A dopadlo to tak, že ten velitel, ten Mastné, ten se zastřelil.
Ten druhé, ten se schoval pod škopek.
Jenomže oni měli s sebou psa, takže ho tam prostě našli.
Tak tím to skončilo jako, bych řekl, tady.
Teďka na obecním úřadě soustřeďovali zatčený, to byly rodiny teďka těch a příbuzní.
Pak ještě se jednalo o jedného, bych řekl, které byl ve spojení s nima, nějaké Zatloukal.
A asi podle mýho domnění, kdyby byla padla rána proti nim a některé to z Němců odnesl,
tak domnívám se, že to bylo chystané na Lidice.
Protože ty prázdný autobusy jistě by nejely pro pár lidí, který byli zatčeni, jenom.
Jenomže nebyl tady Vychodil, ten velitel, ale věděli o něm, kde je.
Tak vlastně po skončení teďka té akce se přesunuli do toho Buděcka, do toho Žleba.
Ta situace, čerstvej sníh a vlastně asi se ven nikdo nepodíval nebo nemohl tušit, co se děje.
Tak se jim podařilo to obstoupnout a teďka ten Vychodil, jak viděl, že je prostě konec, tak se taky zastřelil tam.
A ten manžel té jeho sestry, co tam se to udělalo, tak ten byl zrovna ten den u nás.
Chtěli s otcem čistit studnu.
A když se to jako doneslo k nám, tak on od nás odešel, ale dom se nevrátil.
Já jsem příští den se vracilo ze školy a abych nešel po cestě, abych se nepotkával prostě s lidma,
chtěl jsem se vyhnout nějakýmu temuto, tak jsem šel druhou cestou, dá se říct polem a lesem.
Ale vrátím se k tomu:
Takže oni když to v tom Buděcku skončili, v tom Žlebě, tak už se pro otce nevrátili,
ale dostali jsme avízo tady ze Dzbele, že četli na obecním úřadě seznam osob, který budou teda jako zatýkány.
A mezi nima byl teda jako otec, takže někdo teďka z toho Dzbele přinesl zprávu otcovi, že teda bude jako zatčené.
Do večera se ale nic nestalo.
Až večer přišli Koničtí četníci, nějaké Horálek s Oslzlém, že teda mají nařízení ho teda dotáhonut do Konice.
Tam byla věznice tehdá ještě v Konici.
A že ráno bude převezené k výslechu na gestapo.
Vyšetřující gestapo, nebo gestapo, který to mělo v tento.. bylo ve Zlíně.
Protože ta aféra praskla v tej Chomýži, to spadalo pod gestapo Zlín.
Takže byl otec potom..
A při tém ještě byla zatčena i ta naše, co tam byla ta děvečka, ta jeho sestra.
Takže jich teďka ty četníci odnes.. odvedli večer teda do té Konice.
Příští den byli převezeni do toho Zlína, vlastně ale věznice byla v Uherským Hradišti, že.
Ve Zlíně byly jenom výslechy na gestapě, ale byli po dobu vyšetřování, byli v Uherským Hradišti.
Odsud byli převezeni do Breslau k soudu.
Trvalo to pomalu rok, než došlo v Breslau k soudu.
Řada lidí tam ten, co jsem Vám dal teďka ten, tu knížku, tam je celá řada, který byli popraveni.
To byla celá řada lidí.
Ale otec během toho roku, co psal dopisy, tak nás připravoval na to, že to bude prostě konec.
Protože psal o tem, že trpí rodinnou nemocou jako bratr, jenomže to má delší průběh.
Takže to bylo jasný prostě, že nás avizuje teďka o situaci.
Při soudu byl osvobozené a vrácené zpátky na gestapo do Zlína.
A odsud byl převezené do Brna na Veveř.. Veveří a čekal vlastně na přesun do koncentračního tábora.
Mezi tím ještě když přišel do toho Brna, tak ještě jsem měl povolení s maminkou ho navštívit v tém Brně.
A mohli jsme mu vzít menší balíček.
Do Brna se mohly taky posílat balíčky do třech kilo.
Nesmělo to mět víc, protože jinak to bylo vrácený.
Takže já jsem s otcem mluvil, jako veřejně, poslední v tom Brně při té návštěvě.
To trvalo pět nebo deset minut, to nevím přesně.
A dá se říct, po Novým roku potom došlo k prozrazení teho Kruše u nás.
A to se dělo vlastně tímto způsobem, že na Bouzovsku, ale nejenom na Bouzovsku,
to sahalo až teďka ke Konici a na druhou stranu až k Vlčicím,
se potuloval člověk, které se vydával za parašutistu anglickýho a ve skutečnosti to byl darebák, kriminálník.
Ale lidi, protože v domnění, že to jedná o parašutistu, tak mu poskytovali přístřeší a prostě pomoc.
Jenomže, asi v říjnu to bylo, přepadl trafikanta, které nesl ten příděl, co byly ty cigarety a toto.
Oni to fasovali na celé měsíc pro tu prodejnu, tak ho přepadl na silnici na křižovatce tam za Ochozom.
Jenomže on nebyl nějaká postava silná a ten přepadené byl hospodská řezník, celkem chlapisko, takže se mu, bych řekl, ubránil.
Ale Fiala použil pistoli proti němu.
Nezranil ho, ale prostě se osvobodil a utíkal odsud přes ten les náš a tam se s tímto Krušem potkali.
A Kruš ho znal jako kluka ve škole, protože ho učil.
A znal jeho minulost, co je to za darebáka.
Fiala ho ale nepoznal.
Pak teprva se do.. bych řekl, se zjistilo o tem přepadení, tak on věděl, že je to vlastně teďka tento člověk, že je to ten Fiala.
A protože jak tam byla použitá zbraň, tak se jednalo o vyšetřování gestapa.
A to gestapo tady přijíždělo denně, tak on vydal Kruš rozkaz k jeho likvidaci.
Tohoto Fialu.
A pověřeným tohoto rozkazu byl nějaké Jenda Svršků a Lojza Jedličků ze Svojanova.
Kteří ho měli teda jako uklidit.
Jenomže nevěděli, kde se, bych řekl, momentálně přechovává, kdo ho má.
Tak se vyptávali na něho, kde ho prostě najdou.
A došli v Kovářově k nějakýmu muzikantovi a ptali se na něho a při tom mu teda prozradili, že jsou pověřeni prostě tou jeho likvidací.
On ho měl doma, Fialu, zapřel jim ho, takže k tomu nedošlo.
Jenomže nakonec si uvědomil nebezpečí, který už z toho jako hrozí, tak šel do Bouzova na četnickou stanicu, tam to ohlásil.
Ten četník z toho Bouzova ho vzal na gestapo a gestapo ho vzalo zpátky do Kovářova.
Fiala střílel, pokud měl zásoby těmto.. pistolí a nakonec vylezl s brekem a vzdal se.
A teď na gestapě vypovídal o všech, kdo mu kde krajíček chleba podal a prostě měl na něho adresu.
Takže všechno prozradil.
A teď víte, mezi jiným řekl, že měl být zlikvidované na rozkaz nějakýho Jozífka.
A při zatýkání na Bouzově, tam se jednalo o velkej počet lidí, já nevím přesně kolik.
Dvanáct, patnáct, nemůžu říct přesně počet.
Tak oni jich stahovali na obecní úřad a..
Dá se říct, hlavním, hlavní osobou na tém Bouzově byl nějakej Nohavička, obchodník.
A oni se ho ptali, teď toho Nohavičku:
"A kdo je ten, které udává ty rozkazy?
Kdo, kdo udal rozkaz Fialu likvidovat?"
A Nohavička aniž by dostal facku, tak to prostě řekl.
Oni sedli přímo do auta a jeli k nám.
Spojka, která jela avizovat toho Kruše, tak nedojela, protože ti gestapáci ju v Klužínku předjeli a..
Nestačili prostě.
A u nás to dopadlo tak, že ten den já jsem byl ve škole, chodil jsem do hospodářské školy.
Sestra jela na Štěpánov, tam se vrátil z Brna z té věznice jeden spoluvězeň, které byl propuštěné.
A donesl nějaký dopisy od otca.
A máti zase měla nějakou cestu, o koho se jednalo, nevím, do Prostějova.
Takže doma byl jenom Kruš s tou služkou, co byla ta děvečka.
Ta se jmenovala, jsme jí, říkali jsme jí Fanuše.
A gestapáci když přišli jako dovnitř, tak on Kruš vařil.
Bylo to před polednem.
A ten gestapák chtěl po něm jako legitimaci.
Tak on odešel do ložnice, nechal za sebou dveře otevřený.
Přes ložnicu prošel, tomu jsme říkali světnička malá, do té světničky a odsud vyskočil oknem ven.
Podařilo se mu přeskočit plot za humna.
No a gestapáci teďka jak se nevracel, tak šli za ním a teď zjistili, že je prostě pryč, tož hned poplach a běželi po něm.
Jenomže on proběhl tím záhumením k babičce, který ještě tehdá..
Ona měla domek na jiným koncu v dědině.
Tam na sebe natáhl nějaké po dědečkovi kabát, protože to bylo v zimě.
Sněhu bylo zhruba takovejch patnáct, dvacet centimetrů.
A utíkal k lesu.
Tam se říkalo U Kyselky.
Jenomže neštěstí bylo v tem, z teho lesa vycházel mlynář a on v domnění, že je to zase obstavený, tak se vrátil do dědiny.
A vběhl tam do jednoho domku, které byl tak trochu mimo obec a byla u toho taková dřevěná kolna na dřevo.
Tak vběhl do té kolny.
Jenomže ti gestapáci jak proběhli obcí a nikde ho nenašli, tak vyjeli za obec směrem na Klužínek.
A tam na tém kopcu zastavili a vlastně měli přehled nad polovicou obce.
Na sněhu všechno vidět, že.
A všimli si, že někdo jako vběhl tam do té kůlny, tak se otočili, přijeli k té kůlničce, teda k tomu domku,
a šli jako najisto už k té kůlně.
No a on jak viděl, že je zle.. zbraň s sebou neměl, tu poslední rok nenosil.
Tak vyběhl odsud se sekyrou a ten gestapák ho tam odstřelil.
IV: A v souvislosti s touto událostí jste byl Vy zatčen a..
RF: S touto událostí jsem byl zavř.. zatčenej já, maminka, sestra a zase i ta, ta děvečka, ta Fanuše.
Takže zůstalo stavení prázdný.
IV: Proběhl nějaký soud s Vámi?
RF: Soud.. Já jsem byl do března na gestapu.
Pak jsem do počátku května.. ne, do konce, tak do polovičky dubna jsem byl u soudu v Olomouci, na "jugendzelle".
Protože jsem ale neměl 18 let, tak podle soudu jsem nemohl být odsouzené k trestu smrti.
Tak jsem byl vrácené na gestapo zpátky a tam jsem byl zařazené na pracovní celu.
Takže jsem chodil umévat ty šálky, chodby utírat a zametat a tak dál..
IV: Kolik Vám tehdy bylo?
RF: No neceléch 18 let.
A při tém, jak jsem chodil po té chodbě potom, tak jsem se potkal s tím gestapákem, které zastřelil toho Kruše a které..
Kde byl i ten, ty výslechy taky, nebo se jich zúčastňoval.
A ten jak mě viděl, tak říkal: "A co ty tady chceš?"
Říkám, to nevím, poslali mě zpátky.
No, když ti nedali sekyru, tak ti dáme koncentrák, tam stejně za chvílu zdechneš.
A tož to byla, bych řekl, taková naděje.
IV: Toto bylo v Olomouci?
RF: To bylo v Olomouci.
A teď, jak jsem chodil teďka po těch chodbách, tak jsme měli povinnosti taky umévat ty šálky.
Od toho oběda uklízet.
A to se dělalo na takové jako, nevím, jak bych to řekl, prádelna nebo koupelna velká, byla to místnost poměrně velká.
Za dveřma byl kotel, kde se zahřívala normálně voda.
A tam se to chodilo umévat.
A tím spolupracovníkem mojím byl první Rus, kterýho jsem jako v životě tam potkal.
A jednalo se o chlapce, které měl třináct, čtrnáct let.
A teďka když jsme šli umývat ty šálky, tak on šel jako ten bachař otevřel dveře a jako jich otvéral ven, takže zůstal za nima.
A teďka ten chlapec stoupl do těch dveří jako dovnitř a zůstal stát a já za ním.
Teďka jsem se podíval a na tech rourách od topení visel za nohy člověk.
Jestli byl mrtvé, nebo byl živé teda nedalo se..
Známky života nejevil.
Ty háky od těch, od toho topení od krve, kaluž krve pod ním.
Tak teprve teď ten bachař si toho jako všimnul, tak nás hned zpátky..
Asi za čtvrt hodiny nás znova volal, tak jsme tam přišli, tak už byl prostě člověk pryč.
Tak jsme to museli uklidit, umejt.
A jednalo se o aféru, která byla asi nějak počátkem května.
V Bystřici, Velké Bystřici u Olomouce byl zátah na partyzánskou skupinu taky.
A při tém tam byl zastřelené gestapák Schlesinger.
A to byli ti vězni, kteří, bych řekl, spadali teďka k témuto, k této aféře.
Teď ten chlapec, když jsem tam přišel na světnicu, tak on byl na jedničce, já na dvojce.
To byly dvě jako cely, který byly jako pracovní.
On tam byl asi už rok nebo delší dobu jako takové stálé vězeň a měl volné režim.
On se pohyboval, dá se říct, před bránu, v kancelářích.
Nosil na světnicu špačky, který posbíral po těch kancelářích.
Ale já jsem byl upozorněné na to, abych před ním nic nemluvil, že je možný, že donáší jako gestapákům.
Mám ale za to, že to ani nebyla pravda, jenom co vím, tak mně říkal, že rodinu mu zlikvidovali rudí.
A ho jako posledního od.. odtáhli tito Němci.
IV: Setkal jste se během věznění ještě s Vaším otcem někdy?
RF: Setkal jsem se s otcem při předávání od gestapa k soudu.
IV: Kde to bylo?
RF: V Olomouci to bylo.
Tak nás přivedli, nevím, kolik, přibližně dvacet, třicet lidí a byli jsme rozestavení po tech, po tej chodbě.
Tak po třech metrech od sebe, nos každé na zdi, že.
A otec, protože měl už zkušenosti starý z Breslau, tak využíval vždycky tého momentu když byla čistej vzduch na chodbě,
že se vyměnil s tím sousedem, takže pomalu půl druhé hodiny jsme stáli vedle sebe.
A když byl toto, tak jsme pošli k sobě, že.
Tak ten mně vlastně řekl, že v tém Breslau, že ho zachránila vlastně advokátka, kterou dostal ex offo přidělenou tam.
A ta že vlastně z těch materiálů zjistila, že nemá proti sobě korunního svědka, kterej by ho prostě usvědčil.
Protože jak Vychodil, tak Mastné byli mrtví, takže přímo mu řekla, když prostě popře výpověď na gestapě, z donucení,
tak že prostě ho odsoudit nemůžou.
A tak tu půl druhé hodiny nebo co jsme stáli tak jako vedle sebe, tak jsme mohli komunovat.. komukovat..
IV: Komunikovat.
RF: Komunikovat.
Mám z toho takovou jeden hrozné zážitek, teď z toho převodu.
Protože snídaně na gestapě, to bylo trochu černé kávy, kterou jsme nikdo nepili.
Protože jsme byli varování, že tam se prostě do toho něco sype a že to je stejně jenom kaštanovej vývar.
Jenom dvakrát v týdnu, říkalo se tomu mlíko, ale to bylo prostě vývar z ovesnéch vloček.
Takže to bylo bílý a kdo měl štěstí, tož měl na spodku tam lžičku nebo dvě lžicky téch ovesnéch vloček.
Já jsem dostal svůj příděl, když jsem odcházel z cely.
Jeden šálek tam byl navíc.
Tak ten mně bachař dal, prostě jako toto, tak mně ho dal.
Další šálek, nechal tam nějaké doktor Hujer, které prostě to nebral, měl asi povolený z téhoto..
Tak to byl další šálek a půl šálku mně ještě poslal otec.
Tak já jsem byl prostě nalitej tak.
A teďka když jsem..
Přijeli jsme na, k tomu soudu, já jsem potřeboval se dostat prostě na záchod.
Nikdo mě neslyšel.
Ještě vždycky zařval: "Halt die Schnauz!"
A já už jsem si nevěděl prostě rady.
A když tam potom šel kolem takovej starej bachař, jmenoval se Kolmann, tak ten mě vzal na tento záchod.
A čtyřikrát se za mnou šel dívat, co tam vlastně dělám.
Já jsem potom měl pomalu půl roku problémy s močením, protože to už jsem byl prostě na, na prasknutí.
A tož to byla..
IV: Co následovalo po Olomouci? Kam jste se dostal pak?
RF: Z Olomouce jsem potom byl přeřazené do Brna.
To bylo tam vlastně, kde byl otec přede mnou.
Takže když nás odváželi z tohoto, z nádraží..
A to ještě jsem jako zapomněl, v té Olomouci byl nejhorší problém hlad samozřejmě, to bylo první, ale u soudu plošky.
Štěnice.
Nevím prostě, co jim na mě chutnalo, bylo nás tam šest na té světnici.
Ale já jsem byl prostě za první noc prostě sežrané úplně na sto procent.
Oteklý krk, nohy, ruka, všecko.
Když jsem se hlásil, že jako na ošetřovnu, nebo toto, tak to nic, to..
Na dveřích vstupních, podle počtu vězňů tam visely účka.
Černý účka anebo červený véčko.
A to červený véčko znamenalo nebezpečné.
A když jsem tam přišel, tak jsem byl označené tím černým účkem, jak všichni ostatní.
A asi po týdnu to jedno véčko bylo vym.. přidaný, teda vyměněný za to účko.
A ten spoluvězeň, které dělal jako velitele světnice, to byl policajtův syn, které přišel taky z pohraničí, uměl německy..
A tak se ptal tého bachaře, tého vedoucího, komu to patří.
A dostal za to přes hubu, že, že ho to nemusí zajímat.
Potom ale kdo, kde bylo červený véčko, tak musela noční služba každou hodinu chodit a svítit.
A to tu noční službu tam držel teď ten starej děda, ten Kolmann.
A já když prostě ležel, tak ty štěnice v noci vylezou ven.
A to bylo prostě jak když to rozhází po celé světnici.
Tak já jsem ho prosil, aby nechal rozžetý, že ty štěnice prostě pozabíjím.
No a dělal jsem to tím způsobem, že jsem vzal papír a prostě jsem je mačkal po těch stěnách.
A za ten tejden to bylo jak, jako jatka, protože to po každé té štěnici zůstal flek na té stěně, že jo.
A celou dobu prostě na to nikdo neslyšel, až poslední den, co jsem na, u soudu byl, tak přišli, jak se říkalo čeští,
co byli z českýho toho věznění, s kýblem lizolu a dělala se očista.
To byly miliony.
Některý jenom jako prach, že, takže to člověk jenom viděl, a druhý už byly jako hrách.
Takže to prostě tím lizolem se likvidovalo.
Jednu noc jsem teda před odchodem se teda trochu vyspal.
Tož taková byla Olomóc.
IV: A druhý den následoval odjezd do..
RF: No potom jsem šel zase zpátky na to gestapo z toho soudu.
A pak teprva do toho Brna.
A v Brně, když jsem přišel na Veveří, tak hned jsem poznal, protože jsem tam byl před nedávnem za otcem na té návštěvě,
tak jsem věděl kde se nacházím a hned jsem věděl, jaká, jakej je tam režim, že.
A večer mě navštívila celá řada prostě otcovéch kamarádů, kteří tam byli a s otcem se znali, protože otec tam dělal králíkáře.
Na, v tej věznici.
Tam měli gestapáci králíkárnu a prostě se tam pěstovali králíci.
A on byl dost tak známé, a tak potom ti jeho kamarádi večer přišli za mnou.
Ale přišel za mnou i oberkápo Mario.
To byl vězeň a byl to vlastně zpěvák operní povoláním a dělal veškerou tu agendu i se mnou na té, v té věznici.
A protože s otcem se dobře taky znal, tak večer přišel za mnou se vlastně vyptávat, co se dělo, proč teda vlastě otca odtáhli a tak.
A z těch spoluvězňů to byla celá řada.
A měl jsem proto, bych řekl, velký, velkou vymoženost, proto jako takové jsem druhé nebo třetí den už jsem šel lepit obálky.
Takže to byla jedna polívka navíc a malej krajíček chleba navíc.
Protože když jsem přišel do Brna, tak jsem měl něco přes 50 kilo.
Za tejden nebo za pár dní teda už jsem se dostal na pracovní komando.
To už byla, bych řekl, částečná výhoda.
Na komanda tam byli vlastně nasazeni, my jsme jim říkali svatobořičáci.
To byli, jak se ty zahraniční rodiny, co byli zahraniční vojáci, tak oni byli prvně soustředění v těch Svatobořicích, když to bylo likvidovaný.
Tak značná část jich přešla do tohoto Brna a ti byli na těch komandech jako stálí pracovníci.
A z těch příchozích to měl jenom někdo to štěstí, že se prostě dostal na práci.
A já jsem to štěstí {měl}.