CM: A můžeme.
IV: Z Brna jste byl odvezen transportem do koncentračního tábora Dachau.
Mohl byste popsat okolnosti transportu?
RF:Transport vlastně začínal den před tím, když byli přečteni.. seznam lidí, kteří budou prostě posíláni na transport.
A teďka ti lidi večer byli soustředění na transportní celu.
Jednalo se o velkou místnost a přibližně sto, sto padesát lidí, kolik nás tam bylo, nevím.
Byli jsme tam prostě našlapaní, že se stejně lehnout se nedalo, jedině se sedělo a stálo.
A teďka se uvažovalo o tém, kde to bude, protože jsme věděli, že jsou likvidační a další tábory, kde se dá prostě přežít.
A při té hlučnosti se ozval hlas: "Ticho, ticho, ticho."
Tak se to ztišilo a ten, které to volal, protože byla potma.. tma, okna zabedněny.
"Myslete všichni soustředěně na to, aby nám to přišel Mario, oberkápo, říct.
Ticho a myslete na to."
Netrvalo pět minut, zaklepání na dveře a oberkápo Mario se ozval a říká:
"Chlapci, máte to dobrý, je to Dachau."
Nedovedu si to vysvětlit.
IV: No to jsou takový věci mezi nebem a zemí.
RF: Ráno, brzo, ještě asi kolem čtvrté hodiny nebo dřív, nevím, nás prostě vytáhli na nádraží.
A teď nás nacpali do osobního vozu.
A já jako nejmladší, tak jsem byl uložené nahoru, pro kufry, co je tam, byl ten, to byly starý ještě vagony, taková.. korýtko.
Tak já jsem cestoval tam.
Musely být zatažený okna, to byly ještě starý vagony, záclonky na ten, tak zatažený okna.
Pro potřebu koloval kýbl.
Bylo to v červencu, vedro, okna se otevřít nesměly.
A já jak jsem byl u toho vrchu, tak jsem prostě se potil, sotva jsem tam zalehl.
No a cestování bylo tím způsobem, že ti, co seděli, tak se museli na střídačku vyměňovat.
Někteří stáli, někteří seděli, tak se to vyměňovalo.
A při dojetí, nevím, jestli to bylo, kudyma jsme jeli, nevím, protože to bylo.. nebylo možný pozorovat.
Ale asi to byl Cheb, protože jsme přijeli na elektrickou dráhu.
Co bylo jako za hranicema, tak už to byla elektrická dráha.
Dojeli jsme do Mnichova, kde jsme byli vysazeni odsud.
A když jsme vylezli z vlaku, tak prakticky ty kanceláře a budovy nádražní, to bylo rozbitý.
Ta hala toho nádraží byla skleněná, ale jestli tam bylo desátý okno nebo dvacátý, prostě rozbitý všechno.
A byli jsme hnaní prostě dole do toho podzemí.
A tam jsem zaplatil nejdražší vodu v životě.
Já jsem si s sebou od tety nesl stomarkovou bankovku.
A protože jsem měl tak hroznou žízeň a chodili tam civilisti okolo nás, tak jsem prosil několikrát o vodu.
A nikdo prostě se nenašel, tak jsem vytáhl tu stomarkovku a ukázal jsem tu stomarkovku.
Tak mě přinesl půl litra v konzervě této nějaké špinavé, této.. špinavou vodu.
Tak za tu špinavou vodu té půl litra jsem dal tu stomarkovku.
Teďka jsme přesedli na dobytčák už.
Takže z Mnichova jsme odjížděli v dobytčáku.
A to byla norma, v tom dobytčáku 80 lidí.
A ta prostora, co jsou dveře v tém dobytčáku, ta byla prázdná, tam bylo pět, čtyři nebo pět esmanů.
A tech po těch čtyřiceti lidech muselo být natlačenéch prostě na té, na těch půlkách.
No, z Mnichova do Dachau to není daleko, takže to dlouho netrvalo, nebyl to problém.
V Dachau, nádraží od tábora, nevím přesně už teďka, myslím tak kolem půl hodiny.
IV: Jak trvala celkově ta doba, než jste dojeli vlastně z Brna do Dachau?
RF: No to bylo, to byl vlastně, půl druhýho dne.
A teď, když jsme přišli teda do Dachau, tak jsem uviděl tu bránu "Arbeit macht frei".
No a zůstali jsme hned za branou, kde se prováděla očista.
A ta p.. přijímací procedura, která se skládala z toho, že jsme byli ostříhaní, oholení, na všechnéch koncích a lyzolem natíraní.
To bylo jak když veme oheň a vop.. opaluje.
A teď jsme s hrůzou zjistili, že ta koupelna, která sloužila jako koupelna, že je zvláštně stavěná.
To bylo z přední strany to bylo jako garáže, plechový vrata.
Jedny vedle druhéch.
Bez skla, bez tehoto.
Ty první byly otevřeny a pro ten transport stačily ty sprchy, který byly v tem průčelí.
To se jednalo asi o patnáct, dvacet sprch, kde se teda jako sprchovalo.
A ten z těch, jeden z těch přijímacích, kterej nás očisťoval, tak byl Čech.
A říká: "Nemusíte se bát, tady už se neplynuje."
Bylo, bych řekl, vidět, k čemu to bylo prostě.. jakým způsobem to bylo chystaný.
A teď při té přijímací proceduře, tak se nás sešlo asi z několika míst, z Německa teda i od nás přibírali nějaký vagony.
Tak nás tam bylo nějaká stovka.
A když jsme odevzdali civilní šat, tak jsme tam zůstali tam stát nazí.
A teď já když jsem přišel do toho Brna, tak jsem měl něco přes padesát kilo.
A když jsem přišel do Dachau, tak jsem měl pětasedmdesát kilo.
Já jsem byl teda z Brna vypasené.
A v Brně ještě byla taková, takové zvyk, že když šel transport, tak se dělal v lágru sbírka na transport.
Takže si každé nesl krabicu nějakýho prostě ještě jídla.
A teď když jsme tam prostě vylezli z tohoto ven a viděli jsme teďka ty kostry, který tam stály okolo nás...
Každej hleděl na nás jak.. toto.
Tak jsme prostě na tém, na tém place jsme všichni to rozdali.
Jen jeden z těch našich si to prostě opatroval.
Nikomu nic nedal, protože věděl, že prostě se hned nic nedostane.
Do koncentráku byly povolený taky balíčky, jednou v měsíci.
A dopadlo to potom tak..
Jsme se dostali na ten karanténní blok.
A..
Tam jsme vlastně mohli být jenom přes noc.
A ráno po umytí jsme museli projít ven.
Při tém se vydávalo snídani.
A přes celé den se muselo stát nebo chodit prostě v tém prostoru, v té ulici, která byla mezi těma blokama.
Ten první blok byl revír, to byla jako nemocnice, tato lágrová.
A to ten, které si ten balík s sebou odnesl, tak hlásil, že mu někdo prostě z toho balíka ukradl.
A v mnoho, v některejch těch lázních.. v těch lágrech to bylo vlastně trestaný smrtí.
Příští noc..
Na noc se zatemňovaly okna, takže absolutně nebylo možný prostě se orientovat.
Teďka byly postele tři nad sebou, dávaný vždycky dvě k sobě, takže to bylo šest chlapů v tém jedném bloku.
Mezi tím tak padesát centimetrů volné prostor, další toto.
Takže to byly řady kolem dokola stěn a pak napříč byly jako ulicí zase to tímto způsobem postavený.
Kdo v noci chtěl jít ven, tak absolutně se musel jenom orientovat podle pohmatu, aby našel prostě tu uličku a to.
A v noci prostě najednou bliklo světlo a řev.
A byl přistižené člověk, byl to Rus.
Údajně to byl doktor, starší už.
Ten jak šel a prostě se orientoval tímto způsobem, tak hmátl po tém papíru, které byl na té krabici.
IV: Na tom balíčku.
RF: Na tém balíčku.
A oni na to, to asi hlídali, protože hned jakmile to zašustilo, tak oni rožnili.
Tak toho Rusa tak zmlátili, že zůstal mrtvej.. teda skoro.. modré.
Nakonec celé to se vysvětlilo z.. na druhé den.
Na tém, na té světnici mohli zůstat někteří, kteří byli jako uznaní nemocní.
A mezi něma tam byl jeden náš.
Byl to Pražák, které měl opuchlý koleno, tak tam na tém zůstal.
Tak ho potom přímo chytli při tém, když prostě teď z tohoto balíka tam bral.
Tak následoval ortel, dvacet na zadek.
A já jsem byl určené, jako nejmladší, ho vyplácet.
Já bych byl radši těch.. tu polovičku, co jsem mu dal, já jsem mu stejně nějak nepřikládal, že..
Ale byl bych radši dal tomu chlapovi, kterej, kterej ten balík s.. tam s sebou nesl.
No a tož ještě takovou další vzpomínku, když člověk se dostal do jinýho místa, tak sháněli se kamarádi, odkud kdo je.
A na tém revíře jsem se sešel s člověkem, když jsem mu řekl jméno a odkud jsem, tak on mně říká:
"A neměls příbuznýho v Olomouci na ředitelství státních drah?"
Já říkám: "Byl, měl."
To byl stréda jako.
On říká: "Tak já jsem ty tři dni v tem Brně byl s ním.
Bylo nás tam našlapáno na té světnici.." To bylo v heydrichiádě.
"To víš, že jsme nemohli lehnout vůbec.
A byl jedinej, které se uměl modlit růženec."
Takže se modlili tento růženec.
Potom v dalších asi třech dnech došel transport z varšavskýho ghetta.
Většinu, nebo polovičku, tvořili zelení.
A to byli vlastně ti vykonavateli, to byli vlastně ti, kteří to varšavský ghetto likvidovali.
A s jedním chlapcem, které byl na vedlejším bloku, s kterým jsem mluvil přes okno,
tak to byl taky z Prahy Žid, Žid, které tam tedy jako odsud přišel.
Tak říkal, že původně tam bylo 40 000 lidí a z těch čtyřiceti tisíc do toho Dachau dojely jenom necelý tři stovky.
Většina jich tam teda jako padla, při transportu, potom další a..
U těch Němců, kteří tam teda, u těch zelenéch, kteří tam přišli, našli za několik milionů zlata,
který si vezli s sebou z té Varšavy s sebou.
Tak to jim tam v Dachau prostě vzali.
Ještě teďka ten chlapec, co byl z té Prahy, on byl asi o dvě léta starší jak já,
což jsme si dělali naději, že se třeba setkáme v jedném táboře.
A on zrovna říká: "To asi sotva, protože my jako Židi asi se s váma nedostanem."
Taky teda nejeli s náma.
Co dalšího?
IV: Kdy jste.. Kdy bylo rozhodnuto o tom, že budete odtransportován z koncentračního tábora Dachau do Rabštejna?
RF: Provádělo se to za tři týdny vždycky ten, ta karanténa trvala tři týdny.
Kde se pojede, jsme nevěděli, až při odjezdu někdo tam řekl z těch, kteří měli přístup z kanceláře,
že je to na českým území, Rabstein a že je to v bejvalejch jako Sudetech, v pohraničí.
Bližší místo teda jsme nevěděli.
Nastupovalo se, to bylo v srpnu, zase poměrně vedro, do dobytčáku, které byl rozpálené jako pec..
IV: V roce 1944?
RF: Čtyřicet čtyři.
A zase to tím způsobem, že teda 80 lidí v jedném dobyčáku.
Hned s sebou jsme dostali jenom na jídlo.
Pití nebylo možný do ničeho vzít, protože nebylo do čeho.
A ten transport byl, bych řekl, s takovéma většíma zastávkama.
A první zastávka byla ještě před Mnichovem.
A to už bylo po poledni, odpoledne tak kolem druhé hodiny.
Žízeň jsme měli všeci a asi tak ve vzdálenosti sto metrů od té, od toho vlaku, byla studna s pumpou.
Přišla tam ženská pro vodu, tak jsme na ní volali, prosili o vodu.
Stáli jsme tam hodinu, půl druhé, nevím.
Ale ta ženská po celou dobu pumpovala a nosila vodu od jedného vagona k druhýmu.
Ty dva kýble, to je dvacet litrů, pro osmdesát lidí to byla kapka, ale přecejenom něco to prostě bylo.
Prostě snažila se nám pomoct.
Druhý potom, bych řekl, horší překvapení bylo Ústí nad Labem.
Jsme tam přijeli před večerem.
Tak jsme stáli někde zase za nádražím, pod náma byla taková s.. jako stráň, násep teda k ulici.
A dole byla zase studna, pumpa u té silnice.
Přišla tam ženská pro vodu, tož jsme volali na ní, prostě prosili o vodu.
Tak napumpovala ty kýble a vylezla po té náspě k tomu.
Ale ona viděla ty esmany, kteří seděli v.. dá se říct, proti těm vratům.
A teďka když přišla k vagonu a zjistila, že jsou to vězni, tak vodu chrstla na koleje a zafuchtrovala a šla pryč.
IV: To byla Němka?
RF: To, no jistě, to bylo v Ústí nad Labem, byli samí Němci, že.
No a tak to je rozdíl, bych řekl, v těch.. přístup tech lidí určitéch k temu.
No příjezd do Rabsteinu byl takové, že teda..
Ten železniční stanice je asi vzdálená, dá se říct, tak od toho lágru půl hodiny.
A to jsme šli ještě polní jako jako cestou tam.
Tak při vstupu na dvůr jsme zjistili, že na prostředku ve dvoře je trubka a kohoutek od vody.
Bylo to prostě na zabití k tomu vůbec se odvážit jít.
Tak já jsem se sebral a ještě s některejma jsem šel a lehl jsem do stínu k tomu baráku jednému, až se to trochu uvolní.
Potom ale někdo vlezl do toho baráku, do toho prvního,
a zjistil, že je tam umejvárna a že je tam prostě celá řada kohoutků s vodou.
Tak se to vrhlo potom z většiny do toho sklepa a tam jsme teda mohli napít.
To bylo to první přivítání.
IV: A mohl byste popsat tu přijímací proceduru v koncent.. v této pobočce v Rabsteině?
RF: Procedura. Procedura byla taková, že tento lágr, ty dva baráky původně, který tam stály,
tak to bylo stavěný, bych řekl, pro civilní účely a každé..
Tvořily to jako byty.
Vždycky to byly tři světnice, který byly jako v jedném bloku.
O různé velikosti, jedna byla velká, jedna byla střední a jedna byla malá.
Tak už během toho transportu jsme uvažovali prostě, kdo s kým naváže styky a bude dohromady.
A protože jsem byl nejmladší, tak jsem měl zase, bych řekl, ten vztah s těma mladéma.
Tak jsme vtrhli do té jedné, tomu se říkalo štuba, to je v tém bloku.
A tam jsme zjistili, že v té jedné místnosti je jenom šest postelí, tak jsme si prostě okupovali teďka tu malou místnost.
Byli to z Olomouce, od Litovle, jeden Rakušák, kterej uměl plynně česky, plynně německy, neuměl ani psát ani číst.
Při tém měl v Rakousku obchod.
A když dopisoval si s manželkou, tak mu to psal jeden náš z těch spoluvězňů, dopisy.
A četl mu manželčiny dopisy, který pro něho přišly.
Ale jinak výborné kluk, výbornej kluk.
No..
IV: Všichni tito spoluvězni to byli političtí vězni?
Nebo víte o tom, proč se dostali do této pozice?
RF: Většina, většina z nich, byly, bych řekl, spíš pracovní tyto.. problémy.
A že oni, kdo utekl nebo se snažil utýct z teho reichu,
tak jich napřed dávali do trestnejch táborů, který byly v Ruzyni, v Praze, v Kumčičkách v Ostravě, na několika místech.
A když už třeba byl jednou, dvakrát v tem táboře, tak potom potřetí už ho šoupli do koncentráku.
Tak řekl bych, že většina byla teďka těchto lidí a potom tam byli taky, kteří měli třeba nějaký menší krádeže.
Ale ono to bylo posuzovaný, byli jako političtí, protože to bylo posuzovaný jako sabotáže.
A byli zav.. zavíraní kvůli tomu.
A dva ti spolubydlící, ti zase byli za to, že prznili německej národ.
Měli nějakej poměr s nějakou slaměnou vdovou, jak se tomu říká.
No a to bylo taky trestný, tož šli taky tam.
A ten jeden, to byl profesionální karbaník, kterej byl v Německu jako na práci, ale živil se tím, že nocoval po barech a hrál karty.
A tož se nakonec dostal taky tam.
No a tak řekl bych, že z polovice, z polovice byli lidi, kteří měli, bych řekl, polit.. politickou činnost.
IV: Setkal jste se zde také s takzvanými zelenými vězni?
RF: No to byla vlastně, to byla vlastně ta skupina teďka těch varšavskéch vězňů.
To jsme vlastně zjistili, že jestli budou stanov.. stanovení jako vedoucí vězni, jako kápi, blockleiteři, lagerrat,
tak že jsou to, že je to vlastně likvidační tábor.
A to se taky teda hned po tém příjezdu do Rabsteinu projevilo, protože hned byli vybraní, tož ti zelení byli vybraní jako ti vedoucí.
Tak jsme věděli, že už je to jiné typ tábora.
IV: Mohl byste popsat, o jaké vězně se jednalo? Proč..
RF: To ty zelení?
To se jednalo o kriminálníky.
Ten nejmladší měl odsezené 16 let.
A vlastně seděl od sedmnácti let v base skrz loupež.
A ti ostatní, to byla všechno jedna a samá sebranka.
Pak ještě teda, nebyli to všichni toto, ale to byli ti růžoví.
A ti ale potom tam se všichni přebarvili na zelený, nechtěli nosit to růžový označení, tak se přebarvili na zelený.
Ale v tém chování se vyrovnali těm zeleném.
Byli stejní, jako ti zelení.
A s jedním, bych řekl, s takovým nejhorším, jsme se seznámili zrovna v našem bloku.
Ten dělal toho stubdiensta, jak se říkalo.
A ta budova byla patrová.
A z toho patra vedly schody do přízemí a hned vedly schody do sklepa.
A ten sklep se používal jako sklad těch kedlubnů, té řepy, kterou jsme měli jako k tomuto.
A zároveň tam byla koupelna a umývárna.
A teď tento darebák, to byl jeho denní rituál, že jak zařval ráno: "Aufstehen!",
tak stoupl na ty schůze.. na ty schody, vzal karabáč a mlátil hlava nehlava prostě každého, který procházel do té.. na tu umývárnu.
My jsme měli velký štěstí, že ty naše dveře z té štuby byly přímo proti těm schodům.
Takže když člověk hleděl po něm, tak vždycky, jak tu.. ten karabáč zvedal, tak jsme podběhli a dostali na schody do sklepa.
Tam už nás nezasáhl.
Další nepříjemný překvapení bylo, že pod ty schody, přímo naproti, jak seběhl dolu, tak se ukládaly mrtvoly.
A ty mrtvoly byly ve spacích krepovéch pytlích zavázaný nad hlavou.
V obličeju vytržené otvor, aby prostě na něho bylo tam vidět.
A číslo napsaný inkoustovou tužkou na prsách.
No a ono se stalo co chvíla, když někdo prostě v tom spěchu, jak utíkal před tím karabáčem,
že spadl zrovna k.. na tu mrtvolu, která tam byla uložená pod těma schodama.
Tož to byly takový nepříjemný jako vzpomínky, no.
IV: Můžu se zeptat, jak probíhala evidence vězňů?
Vy jste dostávali zřejmě nějaká čísla, když jste přicházeli do..
RF: Čísla byly rozdávaný, v Dachau byly rozdávaný čísla hned u té umývárky, jak jsme to vlastně fasovali uniformy vězeňský.
Tak zároveň teda na tem bylo číslo, který jsme museli si přišít.
To bylo na plátěným temto.
V Rabsteinu asi za měsíc došlo k přečíslování, protože jsme byli přeřazeni pod Flossenbürg, tak jsme čísla dostali vyměněný.
A já jsem říkal, buďto tam někdo byl u tého z Čechů, nebo jsem měl to štěstí, že jsem dostal to číslo takový, rovnéch dvacet tisíc.
Takže jsem měl zwanzig null null null.
Výhoda v tém žádná nebyla, příděl na to žádné nebyl.
No a jinak první noc vcelku proběhla klidně.
Ráno se nastupovalo na apel.
Protože ještě jsme nebyli jako natrénovaní tak stoprocentně,
tož při tom asistovali ti stubdiensti a blockältestři s karabáčema, aby nás dostali do těch řadů a tak.
A nastupovalo se podle počtu na komanda.
Odst.. počítali prostě určitej počet vězňů.
A těch komand bylo zruba, já nevím, šest, osm, přesně nevím už.
A já jsem první den se dostal do, na komando Holzmann, který bylo v podzemí, to se dělaly podzemní fabriky.
Organizovaný to bylo tak, že na kraji už stály obráběcí stroje, který vyráběly už součástky.
Kolem projížděly vozíky s kamením, který se lámalo dál v těch chodbách.
A celá ta oblast byla provrtaná tak, že kdo to tam neznal přesně, tak tam mohl zabloudit.
To bylo prostě chodba křížová jedna za druhou.
A na mě to působilo takovém špatném dojmem, protože jsem byl vychován na vzduchu a na témto v přírodě.
Tak příští den mě napadla taková myšlenka dostat se na komando jiný.
A protože bahnhof, jako nádraží jsem vnímal tak, že tam bude možnost se prostě v nějakém dostat do styku s lidma a toto,
tak jsem přestoupil na teď toto komando.
Jenomže dostal.. Zmatek nastal v tém.
Takže oni potom už v ten druhej den ti kápi na těch komandech si zapsali čísla všech těch vězňů, kteří tam na to komando chodili.
Takže dál už se potom nedalo přestoupit z jednoho komanda na druhý.
IV: Právě v této souvislosti jsem se chtěla zeptat..
CM: Já to opravím jenom..
Můžem.
IV: V této souvislosti jsem se chtěla zeptat, do jaké míry bylo možno ovlivnit vlastně pracovní zařazení.
Zařazení myslím do těch jednotlivých pracovních komand.
RF: Tam volba byla jedině v tém, že ten první den se mohl přihlá.. se mohli přihlásit ti, kteří byli vyučení v koro.. v kovo.
Protože šla tam ta výroba těch součástek, byla tam řada strojů, tak první se hlásili tam.
IV: To znamená zámečníci a..
RF: Záměčníci od kova.
Právě teďka ti kamarádi někteří mě přesvědčovali, abych se přes.. přihlásil tam, k nim.
Že je to pod střechou, že to bude v teple.
A já jsem se toho bál, protože jsem vyučené nebyl, tak jsem to odmítal.
Tak jsem šel na to nádraží.
Jenomže to byl historickej špatnej krok, které jsem provedl, protože toto komando bylo potom jako trestní komando prohlášeno.
Jiný komanda měly nedělu volno, mohli se umýt, vyprat si prádlo, kdežto tam ta možnost nebyla.
Ale horší bylo to, že každé den přišlo deset, dvanáct vagonů písku a ty se musely ručně vyházet.
Nevím přesně, jestli to byla tři čtvrtě hodina, nebo prostě nevím, čas nevím, už jak to bylo.
Ale bylo to mezi průjezdy vlaků, aby prostě nezdržovaly se průjezdy, tak to muselo být tam v té hodině vyházený.
Práce to byla, bych řekl, pro zdatný lidi dost těžká.
Takže tito lidi tam v tech, ty čtyři normální vězni, nebyli schopné žádné to pomalu zvládnout.
Ono početně nás bylo o něco víc, bych řekl.
Takže se to praktikovalo tím způsobem, že dva civili, kteří byli asi tam ti sudeťáci někde odsud,
chodili teď těm kápům pomáhat tím způsobem, že měli gumový hadice naplněný pískem a tím nás mlátili.
A když teda to někde vázlo víc, tak tam potom přidali ty, kteří byli jako nadpočetní.
Tak přidali tam, tím to teda jako k přežití..
CM: Tak, vyměníme zase kazetu.