CM: Můžeme.
IV: Pane Faltýnku, Vy jste mluvil o jednotlivých pracovních komandech.
Zmiňoval jste Bahnhofkommando jako nejobávanější.
Chcete k němu ještě něco dodat?
Nebo můžete popsat další pracovní komanda, která.. kterými jste prošel?
RF: Z.. z mým jako.. vyměnit komando, dostat se na jiný komando bylo je.. jedině možno způsobem nastoupit jako nemocné,
kteří nastupovali zvlášť.
A první prohlídku těch nemocnéch dělali vlastně ti kápi od těch komand.
A dělalo se to tím způsobem, že teda kápo prohlídl si člověka, jestli se mu zdál ještě, že se udrží na nohách, tak si ho prostě vzal.
Já jsem ale ten poslední den na tém Bahnhofkommandu, se mě podařilo cestou utrhnout krmnou řepu.
A když jsem to tam zkonzumoval, tak jsem dostal takový křeče a průjem, že jsem přišel z toho komanda v hrozným stavu, a tak, že jsem se dovlekl.
Takže když jsem nastoupil ráno mezi ty marody, tak ten kápo od toho Bahnhofkommanda si mě vůbec nevšiml, protože věděl, jak jsem vypadal.
A když šel potom další kápo od toho Schallhorna, tak to jsem věděl, že se prostě jedná o práce dřevařské.
Že je to hala, která se staví, tak jsem se snažil vypadat tak, aby si mě vzal.
IV: Schallhorn byl název firmy?
RF: To byl název firmy.
Každý komando vlastně bylo podle těch firem rozdělovaný.
To byl Holzmann, Bahnhofkommando, Schallhornkommando, Werkzeh, Union a..
A ještě, ještě ty, ty podzemní byly vlastně tři ty komanda.
A takže jsem se dostal na tu halu a tam dělal vedoucího jeden můj spolubydlící, které tady pocházel od Litovle.
A ten vlastně navázal.. Uměl perfektně německy.
A navázal prostě s nima nějakou, s těma vedoucíma, s těma zelenéma, nějakou dohodu,
že ho udělali šéfkuchařem v lágru za to, že jim po válce pomůže vyzvednout ve Varšavě ty zakopaný poklady, který tam jako nechali.
A já jsem vlastně se dostal na jeho místo v tém Schallhornkommandu.
A to znamenalo, že jsem měl asi osm Rusů mladéch a montovali jsme krovy nad tou halou, která jako se stavěla.
A ten krov měl rozpětí asi tak patnáct, dvacet metrů, to už nevím přesně.
A skládalo se to ze spósty různéch dřev, který byly, dá se říct, připravený, očíslovaný, označkovaný písmenama.
A podle toho se to prostě skládalo dohromady.
Po sešroubování se to ten krov celé zvedal ručně kladkama nahoru,
usazoval na tém a pak se to spojovalo těma vaznicema prostě ty krovy, jo, nahoře.
A jako mladé na to lezení po těch vrchů mně to vcelku nevadilo, tak jsem prostě byl zařazené k témuto.
Měl jsem těch osm ruskéch kluků s sebou, celkem jsme si rozuměli.
Problémy jako nebyly takový, jenom jeden takový zážitek.
Asi v listopadu dělali mezi Rusama nábor do Vlasovové armády.
Nikdo se z tého lágru nepřihlásil do té armády.
Ale pak jsem měl možnost vyslechnout rozhovory mezi nima teďka na tento... problém.
A tam vlastně jsem se dozvěděl, bych řekl, o poměrech v Rusku nejvíc.
Tam vlastně jsem viděl, jak ten komunismus vypadá v praxi.
Tam jsem se taky dozvěděl, že jak Vlasov, tak že další generál, to tehdá jsem si, to jméno mě nezajímalo a nepamatoval jsem si ho.
Na to jsem vlastně přišel až v pozdějších letech po válce, že se jednalo o generála Bendera, kterej vedl ty benderovce tam.
A že je to vlastně generál, které bojuje jak proti Němcům, tak proti Rusům.
A většina z těch Ukrajinců byla přikloněna teďka tomuto Benderovi.
Co jako k tomu dál bych řekl, nevím.
Ale zjistil jsem to, že ten komunismus podle jejich názoru, které jsem slyšel od několika těch Rusů, kteří říkali:
"Nacismus, fašismus, komunismus, všo rovno jesť."
A to nebylo, bych řekl, to nebyli jednotlivci, to byla většina.
Ať se jednalo o Ukrajince nebo Rusy.
Takže tam jsem se vlastně stal odpůrcem komunismu.
Které mě provázel potom, dá se říct, po válce celou dobu.
IV: Můžete popsat, jaké panovaly vztahy mezi jednotlivými vězni?
RF: Prosím?
IV: Můžete popsat, jaké panovaly vztahy mezi jednotlivými vězni?
Dá se říct, že tam třeba existovalo něco takového, jako přátelství?
RF: Mám za to, že to bylo přátelství vesměs všeci dohromady.
Bylo, bych řekl, takový zvláštní přátelství, třeba mezi Italama byl jeden člověk.
Byl to major od námořnictva, které se narodil ve Frýdku Místku nebo blízko tam.
A absolvoval nějakou námořní školu za Rakóska a za Rakóska prostě jezdil už na lodi jako voják a v druhé světov..
Mezi válečnéma letama říkal, že u nás nemohl najít jako zaměstnání, měl titul inženýra.
Takže pracoval v Rumunsku nějakej čas, potom že pracoval v Jugoslávii v nějakej čas a nakonec pracoval v Itálii.
A v té Itálii teda, bych řekl, byl zařazené potom k armádě a měl hodnost majora.
A protože se přidal, celá ta flotila se přidala k tomu Badogliovýmu povstání,
tak zlikvidovali v Terstu celý to svý loďstvo, který tam měli, a za to šli všichni do koncentráku.
A on uměl teda několik řečí.
Dá se říct, že nejmíň uměl česky, ale dalo se s ním prostě domluvit.
A tož to byla taková nejčastější jeho vzpomínka, že nic jinýho nechce se dožít,
jenom ještě toho, aby si jednou mohl dát švestkový knedlíky.
Jinak bych řekl bylo přátelství ve spolek všíchni dohromady.
Mezi Jugoslávcema a náma bylo, bych řekl, takový větší pouto.
Je to asi tím, že jsme si jazykově, jako jak Rusi, tak ti Jugoslávci, lepší rozuměli, spíše jsme se mohli domluvit.
IV: Jak se k Vám chovali němečtí dozorci?
Dělali rozdíly mezi vězni?
Mám na mysli teď třeba podle národností?
RF: Mám za to, že to je otázka každýho jednotlivce.
Byli dozorci na gestapě, v Olomóci, byl jeden, byl to říšskej Němec, invalida, zástupce velitele gestapa.
A byl to jediné člověk slušné na, na gestapě, které taky po válce nebyl..
Nenašel se jeden vězeň, kterej by byl proti němu vypověděl.
Druhé takové jeden bachař byl v Brně, taky.
A pak byla další celá, bych řekl, většina, řada, kteří byli surovci.
No, nejhorší třeba v tém Rabsteině byl Litevec jeden, kterej dělal psovoda.
A ty jeho jako nejlepší.. zábavou bylo, když mohl někoho přetáhnout tou šňůrou, kde měl klíče a tu karabinu na tém.
A ten pes byl natolik vycvičené, když někoho přetáhl a ten pes byl blízko, tak přímo na toho člověka skočil.
Skončil ale nakonec teď tento člověk asi v únoru nebo v březnu, že se sám odstřelil na té špačkárně [wachturm], jak už viděl, že končí.
Třeba ten lagerführer, byl to taky surovec.
Neodpustil si, když mohl někoho kopnout, nebo prostě ho přetáhnout.
Ale nakonec, když dneska se nad tím zamyslím, tak nám poslední den zachránil život.
Protože když jsme se v noci probudili, tak rachotily tanky a vozidla kolem tábora.
A při prvním apelu toho sedmýho května, tak nějakej důstojník vysoké od těch SS,
od těch tankovéch stál za plotem a řval na toho našeho lagerführu, co s náma?
A on říkal: "Mám rozkaz do Leitmeritz." Jako.
"A to myslíš vážně?"
"Já si tady vezmu chlapy a udělám s nima pořádek na místě, hned."
A on řekl: "Tož to ne, za to ručím já a já si svý provedu."
Takže de facto tímto činem nám zachránil život.
A druhá věc, při tém prvním apelu bylo řečený, že během tří dnů opustíme lágr.
Pak byl druhej apel asi za hodinu a to lítaly ruský letadla a střílely prostě po tech Němcích tam, protože tam bylo plno těch vojáků.
A vždycky.. Oni letěli takovým nízkým letem, že to bylo úplně mezi těma horama, mezi těma kopcema.
Tak těch padesát metrů nebo co výšky.
A když jsme nastoupili na druhej apel, tak na tem dvoře bylo vysypáno velký nákladní auto bramborovéch vloček.
Roztrhaný pytle, prostě hromada velká bramborovejch vloček, tak nám bylo řečeno, ať si každej nabereme zásobu.
A že se bude asi odcházet ještě tento den.
IV: Mohla bych se ještě vrátit trošku zpět?
Já jsem se chtěla zeptat, zaznamenal jste při tom pobytu v Rabsteině nějaké pokusy o útěk?
Dělo se tam něco takového?
RF: Útěky..
První a jediné útěk, které se podařil a které si nedovedu vysvětlit:
Jednalo se o Rusa, kterej byl hned první den.
Ne den, to už bylo vlastně, to už bylo, když jsem šel, odcházel od tohoto, od nádraží.
Ten byl tak zmlácenej, hlavu, že neviděl na oči.
Když šel do práce, tak ho vedli mezi sebou a to bylo na prostranství, kde se stavěla nějaká, kopaly základy pro halu.
A stála tam dřevěná bouda, kde bylo náčiní, lopaty, krumpáče a teď toto věci.
Kopalo se a když se končila prostě směna, nastupovalo se na odchod, tak zjistili, že jeden člověk chybí.
Tak nás položili na louku, kde bylo mokro.
Tam jsme museli na malým prostoru všeci si zalehnout a zůstali čtyři ti esmani nad náma.
A ti další dělali teďka prohlídku okolí.
A zjistili, jeho šaty byly v té kůlně od toho nářadí. Svlečený.
A na základě teho zatkli člověka, které tam jezdil s koňma, byl to taky Ukrajinec.
Tak ho odtáhli hned s náma do lágru.
Pak ho teda odsuď dali pryč a asi za tři dny ho bylo vidět zase, že s těma koňma jezdí, tak se vrátil.
A to byl jedinej člověk, kterej prostě se nenašel, kterýho nechytli.
Pak bylo několik pokusů, útěků Němců, ale každé byl dopadené poměrně brzo, protože sudeťáci byli na toto kádři.
Takže.. Nejhorší pokus byl poslední.
To jsme šli, to jsem dělal už ve Werk C.
A pokuď se šlo za tmy, za světla teda umělýho osvětlení, tak jsme museli chodit podle rozkazu "einhaken und einknicken".
To znamenalo, že jsme se museli chytit loktema za sebe a jít tak jeden na druhým.
Že nesměl člověk si nechat jako prostor pro volnou chůzi, že ano.
A teď ten Litevec, ten psovod, ten si právě při témto vždycky počkal na toho, kdo si nechal to, tak ho přetáhl.
A protože to nepasovalo přímo do.. k pětici, toto, tak dva zůstali jako poslední nezařazení.
A tito dva se domluvili na útěku.
A když jsme se vraceli večer z práce, tak přepadli toho posledního posta.
To byl staré už člověk, které měl kolem padesátky, možná víc, že jo.
V domnění, že mu seberou pušku, jenomže ten se bránil a držel.
Oni zase neměli tolik síly, aby ho prostě hned zlikvidovali.
Tak se prostě nakonec dali na útěk.
Jenomže k tomu lesu to byl prostor asi takovejch osmdesát metrů na sněhu.
Takže toho jedného zastřelili hned při tém útěku.
A teď, když jsme došli do lágru, tak nás nechali stát v tem mrazu tam.
A že tam budeme tak dlouho stát, až toho druhýho prostě dopadnou.
Tak jsme tam stáli pomalu do půlnoci, něco přes 11 hodin.
Někteří už nevydrželi, prostě už se sesypali.
No a pak bylo oznámený, že teda je dopadené, tak to jsme byli propuštěni na toto.
A ráno teď tento člověk stál u sloupu, u toho před kuchyňou, kde bylo osvětlení.
Byl přečtené rozsudek smrti.
Provedené byl až po odchodu komand.
Říkali, že ho odstřelil sám lagerführer.
Že se ještě na něm jako pomstil.
A víc teda útěků nebylo.
Jedině, dá se říct, velký štěstí měl jeden útěk.
To byl náš kluk.
Ze Zlína.
Které dostal skvrnité tyfus, dostal se do nemocnice a v lágru se potom jako oznamovalo, že tam zemřel.
Jmenoval se Vorálek.
A setkal jsem se s ním v sedmdesátým roku, když jsme tam měli první sraz.
Tak on v té nemocnici, jak byl s tím tyfem, tak sestřičky, co tam byly řádový,
tak mu potom sehnaly civil a pomohly mu, že se prostě dostal odsud.
A ještě poslední čas se schovával doma, před zatčením, takže to byl, dá se říct, takovej jeden nejlepší a povedenej útěk.
IV: Teď bych se ráda zeptala, jestli jste udržovali nějaký kontakt s vnějším světem.
Nemyslím jenom balíčky, ale jestli bylo možno dozvědět se něco o politické situaci a podobně.
RF: Velké, velkou výhodu jsem měl právě teďka, jak jsem dělal v tom Werk C.
Tak to bylo vlastně fabrika na letecký nějaký součástky, nebo zbrojní součástky, to jsme nevěděli, k čemu to je.
A... byl tam Jugoslávec jeden, kterej byl jako elektrikář.
A ten šéf od teho, od té fabriky byl SA-man.
A ten tam nosil rádia z celého okolí na opravy.
A ten Jugoslávec ty rádia prostě tam opravoval.
Pro něho.
A on to, protože to jednalo se o větší množství, tak on to dělal tím způsobem, že vždycky jsme měli tam prostě rádio jedno v provozu.
A když, kdo byl na noční směně, tak v noci se poslouchalo úplně normálně.
Všechny stanice.
Protože tam byly i krátký vlny, všechno.
Takže jsme věděli o každým prostě postupu.
Dělali jsme si velkou naděju tam, myslím, v lednu se přiblížila fronta od východu po Görlitz.
To bylo asi tak 60 kilometrů od tohoto místa.
A na druhé straně stáli Američani už u Labe.
Dá se říct zase u tohoto.
Tak jsme čekali, kdo přijde spíš.
No a nakonec teda nepřišel nikdo, že.
A ještě taková vzpomínka tam s těma, s tím tyfem.
Tak ono to vlastně roznášely vši.
A zavšivení jsme byli všichni, včetně teda esmanů.
A asi jenom naše světnice byla jediná, která jsme je neměli.
Protože jsme každej den, jak se přišlo z práce, tak jsme se svlíkli.
V práci jsme kabáty nedali do toho, dohromady, to jsme měli každé ve svým šuplíku.
A hned, jak po návratu z práce jsme si prohlídli a prostě všejky jsme hleděli vybrat.
A při tém, jak propukl ten tyf, tak byla dělaná akce odvšivovací.
To bylo v lednu, mrzlo.
Tak jsme byli naložení na auta nákladní, jeli jsme do Děč.. do Děčína, do nemocnice.
Tam jsme se museli svlíknout do naha v tem parku u té nemocnice.
Ulice šla kolem, lidi chodili okolo nás.
Tak jsme se postavili zádama prostě k veřejnosti, shlukli dohromady, abysme jeden druhýho mohli zahřívat.
A tu hodinu jsme čekali teda, než to bylo teda odpařený.
Potom jsme teda dostali ty propařený mokrý hadry na sebe, zase na auto a zpátky do tehoto.
Stejně to účinek nemělo žádnej, protože ty slamníky a toto ostalo tam, takže se to šířilo dál.
Takže takové byl..
IV: Já bych se ještě trošku vrátila k tomu pracovnímu zařazení.
Vy jste zmiňoval, že jste pracoval na pracovním komandu, kde jste pracovali na těch konstrukcích krovů.
RF: No..
IV: A chtěla jsem se zeptat, pracoval jste ještě v jiných komandech?
RF: Právě to byl takové přestup.
Tento člověk, co, co tam byl, ten inženýr na tém Schallhornu, ten vedoucí, tento, tak ten mě vlastně jednou..
Když jsme začali dostávat balíčky, tak ti kápi si nás hleděli držet každé na komandě, aby z toho balíčku něco dostal.
Protože jestli tomu kápovi neodevzdal, tam ho mohl na druhé den umlátit, že.
A tento kápo od toho Bahnhofkommanda si vzpomněl, jak jstem dostal balíček, že jsem byl jeho pracovníkem.
Tak si pro mě přišel a prostě přetáhl mě zase tam na to komando.
A bylo kolem desáté hodiny, přijel pan inženýr od Schallhornu a z tohoto komanda mě vytáhl zpátky tam.
Takže jsem děkoval pánu bohu, že teda jsem se odsud dostal.
A potom, jestli to bylo v lednu, nevím přesně už, tak on teď ten inženýr jel, dostal dovolenou a jel stěhovat rodinu někde před frontou.
A bylo to někde v tém západním Německu.
Já jsem se domníval, že už se zpátky nevrátí.
Že když má teď tu příležitost, prostě se dostat, že se nevrátí.
Tak šel jsem za tím jedním kamarádem, co dělal v tém Werk C, co byla ta, teda ty opravy,
a říkal jsem mu, jestli bych se tam jako nemohl dostat teď.
A on říká: "Člověče, je to špatný, teďka jedině jako údržbář.
Jako opravář teda toto.
Ale jako dostat se k mašině, to se dneska, bys nedostal."
Říkám: "Tož to zkusím aspoň, aspoň se den ohřeju."
Protože no tam jsem omrzl, nohy jsem měl opuchlý.
Tak jsem přišel do toho Werku a ten ved.. ten mistr se mě ptal, proč jsem se nepřihlásil hned, když dělali jako nábor při tom nástupu.
Říkám: "No, měl jsem za to, že mně bude lepší jako venku."
No a tož co, říkám: "No dělal.. učil jsem se zámečníkem."
No tak mě dal, tomu se říkalo werkzeugkarta, pro výdejnu, že jsem vyfasoval základní nářadí pro teďka prácu.
A teď mě zavedl do té soustružny.
Tam bylo, já nevím, 60 nebo co, soustruhů a fréz a kdovíjakejch strojů, který jsem poprvně v životě z blízka viděl.
A přitáhl mě k tomu soustruhu, na tém dělal Rus, abych to spravil.
A já se ptám toho Rusa, říkám: "A što maješ v mašince?"
"Ja neznaju, já nie mechanik. Ja kolchoznik."
Říkám: "To je dobrý, já tože kolchoznik."
A teď mně vysvětloval, že prostě mu nefunguje ten suport, jak se tomu říká, kterej potahuje toto..
Tak jsem uvažoval logicky, že to může ta porucha být jedině v té skříni na tem boku.
Tak jsem to prostě oddekloval no a zjistil jsem, že kolečko, který na hřídeli má být pevný, který má tou hřídelí otáčet,
že prostě běhá volně a ten šteft, které ho měl držet, že je ztrhané.
No tak nebyl problém prostě to vyrazit, sehnat kousek železa, přitavit, opilovat, zarazit
a během dvou hodin byl soustruh v provozu.
No a protože mě ta, bych řekl, ta práce celkem bavila, tak jsem spravoval.
A dost teda, bych řekl, úspěšně.
Když jsem si nevěděl rady, tak jsem šel za tím jedním, to byl Peckhart nějakej z Prahy, tož mně poradil.
Když se jednalo o rozdělání celé mašiny, tož abych to nepopletl,
tož jsem si to navlíkl na tro.. na rouru postupně, abych to zase věděl, jak to přijde zpátky.
No a tož jsem se do tohoto zapracoval a potom jsem ale přišel na to, že je taky lepší něco fušovat.
Za věci, který se dají vyměnit za nějakej kousek chleba.
No a tož taky jsem už si hleděl přivydělat tímto způsobem.
A pak se dělala, dá se říct, riskantní taková sabotáž,
že někdo hodil trochu prachu od brusky do té mašiny a oleje se držely na nejnižší hranici, mazací.
Tak když tam přišlo trochu teho prachu z té brusky, tak to bylo za chvílu zadřený.
A z té celé řady těch soustruhů..
Tam byly soustruhy z celé Evropy - naše Holmannky a já nevím, Masky, francouzský.
Tak bylo tam deset novejch německejch soustruhů, na kterejch se dodělávala přesná práce.
Na těch jinéch to bylo, jenom se to, jak se říkalo, obrychtovalo a na tech se to dodělávalo.
Ty ale byly na litinovéch pouzdrách, neměly už prostě materiál na pouzdra.
Takže na, na těch se teprva dodělávaly na přesný tyto.
Kdo to dělal.. Ale co chvíla se prostě toto zadřelo, takže se mašina musela rozdělat celá.
No a to bylo nejmíň na dva dni práce, takže..
IV: Mluvil jste..
Pardon.
RF: Dostal jsem se do takovýho potom průšvihu,
že jsem dělal u toho stroje jednoho a přišel ten mistr..
Vzkázal ten mistr pro mě, abych přišel jako do kanceláře.
A já teďka, když jsem přicházel k té kanceláři, tak jsem tam uviděl teho inženýra od toho Schallhorna, co jsem tam odsud utekl.
On teďka.. Mezi sebou se bavili, já jsem německy samozřejmě jim nerozuměl.
Něco jsem uměl, ale tolik ne.
Tak tam byl volanej ten Peckhart jako tlumočník.
A tož teďka nastal výslech, co vlastě su, jestli jsem tes.. tesař, anebo jestli su zámečník.
No tož jsem to skloubil dohromady, že jsem se začal učit tesařem a že jsem zběhl a šel na zámečníka, takže nejsu vyučené v ničem.
No ale nakonec teda zase bych řekl, asi to byla ta vyšší moc, anebo prostě ta lidská tato,
protože jsem říkal, že hlavně jsem odešel z toho důvodu, že mám omrzlý nohy, a nemožu teda toto.
Tož nakonec se domluvili ti dva mezi sebou, že jsem tam mohl zůstat.
Že jsem teda už to dodělával až do konce tam.
IV: Vy jste zmínil možnost, že byla vlastně příležitost si přivydělat.
Jak tomu lze rozumět?
Vy jste dostávali nějakou finanční odměnu?
RF: Haha, ale kdepak, to se dělal.. to se fušovalo na černo.
A to se dělaly takový, bych řekl, věci, třeba jak jsem Vám ukazoval ten nožík.
Nebo kolečka do koloběžek, které, který se vybavovaly kuličkovejma ložiskama, který se ukradly z čerpadel, od těch chladicích motorků z tohoto.
Potom byl tam, byl to Slovinec, rytec.
A tak jsme dělali různý takový věci.
Popelník na cigarety, tak se k tomu přidělala taková jako pružina.
Tož dělalo se všechno z duralu tam, většinou.
Tak se vyřezal podle šablony papoušek.
A on ho nádherně vyryl toho papouška.
Takže potom ten papoušek se posadil na tu pružinu, on se houpal na té pružině a jako popelník takový.
Tak to se prodávalo vlastně za nějakou.. krajíc chleba nebo něco takovýho.
Nebo ty, ty nožíky jsme dělali taky.
CM: Vyměním kazetu, jo?
IV: Takže zase budeme měnit kazetu..