IV: ... co jsem říkala. To bylo oni jak o co se jedná... {nesrozumitelné}
CM: A můžeme.
IV: V Rabštejně jste v roce 1944 strávil Vánoce.
Jaké na ně máte vzpomínky?
RF: Vánoce.
Během.. Po příchodu jako do Rabsteinu, tak se vydávaly "Prämienscheine".
To byly jako lágrový peníze.
A protože to byl malé tábor, kde nebyla jako kantýna, tak nám bylo řečený,
že si jich máme schovávat na Vánoce, že na to na Vánoce prostě bude vydávaný nějaký jídlo.
Nebo něco teda jako toto.
Tak jsme jich schovávali a když přišly Vánoce, tak maximálně mohl dostat 20 cigaret a tři lžičky "Muschelfleischu".
To byli slimáci. V konzervě.
Víc ale teda dostat nemohl.
Jenom teďka to byla nejvyšší jako možnost toho dostání toho..
A provádělo se to ale tím způsobem, že při výdeji cigaret, kdo si nezapálil přímo při tom vydávání,
tak už na chodbě stáli kápi nebo ti Stubdiensti a hned mu to sebrali jako nekuřákovi.
Takže byli jsme jako informovaní předem přes toho kuchaře, takže jsem si poprvně a v životě naposledy zapálil cigaretu.
A už jsem ju nedokouřil, protože na světnici jsem ju odevzdal.
No a 20 cigaret jsem opatroval asi tři tejdny.
A Vánoce probíhaly tím způsobem, že byl vánoční stromek v dílně křejčovské, která byla jako větší tam.
Při tém se zpívaly písničky, koledy.
A byl to vlastně velitel celýho toho, tamtoho útvaru, nějaké vysoké SS důstojník.
A říkali jsme mu generál Pfeffer, protože byl takové maličké, kulaté.
A tož ten uděloval, bych řekl, proslovy k tomu.
Tak my jsme teda, bych řekl, nebyli jako zpěváci jako organizovaní, ale celkem teda slušně jsme zpívali.
Pak tam byli Jugoslávci, kteří měli nacvičeno písničky dvojhlasně, a Rusi.
Tak to se odbévalo odpoledne, po.. podle národností jsme se tam střídali.
A večer potom jsme tam byli pozvaní jenom ti, kteří byli vybraní jako dobří zpěváci.
Tak jsme se tam teda octli mezi těma dobréma.
A tož tam jsme se, bych řekl, zpívali, i společně, protože Jugoslávci, Slovinci znali řady našich písniček.
Zpívali si to jejich tímto, že, my po česky.
Pan, ten generál Pfeffer, jak jsme mu říkali, byl zlité, že sotva se držel na nohách.
A při tom nám dělal přednes, jak je těžký sehnat pro nás vůbec nějaký jídlo a že dochází ke krádeži teďka té řepy v těch sklepích.
Takže se nesmíme divit, že jsou přísný tresty za teďka, to.
Protože kdo byl chycené ve sklepě, tak ho tam prostě zlikvidovali.
A tož při tém, když teď ten proslov skončil, tož ten jeden z těch Němců, které tam byl, tak polohlasně říká:
"No, Bauer blaub.. bleibt nur Bauer."
Sedlák vostane sedlákem.
To byla jako na to taková poznámka, že.
Jinak žádný Vánoce, kdo měl balíček, náhodou, tak něco..
Jenomže ty balíčky, to byla věc, že člověk to buďto..
Lepší to bylo konzumovat hned, rozdat prostě kamarádům, aby to nedělalo pokušení.
Já jsem vlastně při fasování zimníků, tak mně byl hozené zimník, které jsem na sebe vůbec neoblíkl.
To bylo z nějakýho chlapce, tak 14 let, a neexistovalo prostě ho vyměnit.
"To si vyměňte mezi sebou."
Já jsem nemohl najít člověka, kdo by ho prostě v tém lágru ob.. oblíkl.
Nakonec jsem našel jednoho Rusa, to byl taky, bych řekl, možná ještě mladší kluk jak já.
A tož s tím jsem to domluvil za tři pajky chleba.
To byly tři denní příděly chleba.
A ten denní příděl byl 200 gramů chleba, čtyřikrát v týdnu, no a 300 gramů chleba, třikrát v týdnu.
Takže jsem se musel zříct těch třech dní toho chleba, a tak jsem si to naplánoval tak, že jsem..
Jak jsem dostal balíček, tak jsem vyměnil kabát, abych to prostě levnějš přečkal a tím..
IV: A mohl, mohl byste popsat, jak vypadalo to lágrové oblečení?
RF: Lágrové oblečení.
No byly to spodky s košilou, která vlastně už poslední čas nebyla prakticky k ničemu, protože se to nevyměňovalo.
Poslední čas se ani nepralo, nebyla teda jako teplá voda.
A normálně to je.. Lágrový hadry, to bylo, dá se říct, lehký takový plátýnko, který nijak nehřálo.
IV: Jak to vypadalo v zimě? Například obutí a..
RF: V zimě nevím přesně, do kdy, ale nějak skoro do předvánoc jsme chodili jenom teďka v těch plátěnejch hadýrkách.
Boty nebyly taky vyměňovány, tak někteří už chodili, jenom měli provázkama přivázaný destičky na nohách, obalený nohy v pytlech, v papírech.
Nakonec všichni, když mrzlo hodně, tak jsme si ty pytle papírový od toho cementu brali s sebou a lehli jsme vždycky dva společně na jednu postel.
Dali dvě deky, protože každej měl jenom jednu slabou malou deku.
Mezi to jsme dali ty papírový pytle a lehli k sobě, ale museli jsme celou noc prostě ležet bez pohnutí na jedné straně nebo se zajednou obrátit,
protože ty deky byly malé, takže to, takže se.. jsme se zakryli.
Takže to byla katastrofa.
IV: Já bych ještě na chvíli zůstala u té civilnější stránky života v koncentračním táboře.
Měli jste něco takového, čemu by se dalo říkat volný čas?
A jestliže ano, jak jste ho trávili?
RF: Volný čas.
Ono se pracovalo 12 hodin.
A.. Ten volné čas, spíš jenom jako rozprávka..
Sem tam někdo, někomu se podařilo prostě sehnat něco na čtení.
Tak to se potom půjčovalo jeden druhýmu.
Jinak nějaký hry, který se tam vyrobily na místě.
Že se hrálo něco.
Jenomže při tom někdy musel být i člověk, bych řekl, opatrné, protože bylo třeba zakázaný chodit z bloku na blok.
A my, kteří jsme chodili na noční směny, to bylo do toho podzemní.. nebo do toho Werku,
tak třeba když někoho chytli, že vylezl z toho baráku ven, tak musel jít něco dělat na dvoře.
Anebo klást ty mrtvý, když náhodou přijelo hasičský auto.
Takže toho volnýho, skutečně volnýho času moc nebylo.
To byla ta neděle a to se zase věnovalo tomu, že se chytaly vši.
Takže to bylo..
IV: Jak vypadala strava?
RF: Ráno, když se vstávalo, tak byl nástup na umévárnu, to se procházelo tím sklepem.
Při východu.. vylízání, to se šlo druhou stranou ven, tak tam stál hrnec s tého černou kávou,
kterou většina žádné nebrala, protože stejně to teda chutí nemělo.
To byly kaštany vařený, že.
V poledne, to byla řepa a říkali jsme tomu kvačka.
A večer jsme tomu říkali.. Eh.. Ne, v poledne kvaka a večír kvačka.
V poledne to bylo trochu hustší, že té řepy tam bylo víc a večer to byla teplá voda, sem tam nějaké to..
Ploval ten kousek z toho.. v tem..
A večer se rozděloval teda chleba.
To bylo, ta veka měla kilo.
A to byl rituál při rozdělování, protože s.. Na každé světnici byly váhy.
To byla ta taková tyčka z toho duralu, na tém provázky, hřebíky, takže to musel být na gram stejná prostě porce.
To se dovažovalo po kouskách.
Domluvení jsme byli mezi sebou tak, že se prostě večer dostalo, hned se to snědlo a bylo to vyřízený.
A hlad, které byl nepřetržité.
Co se téče tech balíčků, ty byly z polovice vykradeny.
Já když jsem hlásil první vykradení balíku, tak div jsem nedostal mlatu.
Jak to můžu vědět?
Tak jsem říkal, že to v tem balíku bylo popsaný, co tam je a že to tam nebylo.
Při tém jsem zjistil, že mně poslali vestu z králičí koži.
Tu nosil Lagerältester.
Takže..
IV: A byl jste v.. po dobu toho pobytu v Rabsteině svědkem nějaké exekuce?
RF: Ne.
To, co bylo v témto, ve Flossenbürku, tam se nedělo.
Toho Flossenbürskýho vedoucího, co ho tam jsme jako viděli, ten tam navštívil Rabstein dvakrát.
Co teda vím, že jsme teda jednou v nedělu, jsme měli nástup, že tam přijel.
Pak ještě jednou, jinak jsme ho neviděli.
A že by se tam jako popravovalo nebo co, to tam nebylo.
Říkám, ten lagerführer, to byl teda sadista, že si ulevil, když mohl někoho přetáhnout, ale jinak ne.
IV: Aha.
Vy jste zažil osvobození v Rabštejně.
Jak vzpomínáte na toto období?
A jak to probíhalo, jestli byste nám to mohl popsat?
RF: No to je.. Už jsem Vám říkal, jak probíhalo to ráno prostě, ten odchod.
Tak když jsme odcházeli z lágru k nádraží, tak jsme nešli tou polní cestou, jako se chodívalo do práce, ale šli jsme silnicí.
A ta silnice vedla, dá se říct, v takovým terénu, že byla z jedné strany propast.
Ta silnice vedla těsně vlastně kolem té propastě a na levé straně byl les.
A když jsme přišli asi tak do polovic té trasy, tak přiletěly ty ruský letadla.
Ty tam vlastně lítaly, polítávaly stále a začaly střílet.
Jenomže oni..
My jsme museli mít na sobě ty zimní kabáty a to byly načárovaný barvama KL, KL na zádech, na rukávě červené pás.
No prostě začaly padat z těch stromů větvičky, tak jsme viděli, že tam něco lítá taky kolem nás.
Tak byl nástup do lesa.
Tak jsme šli do lesa, asi po několika minutách letadla se ztratily.
Nástup na silnici, tak jsme nastoupili na silnici, začali nás počítat.
Ještě jsme nebyli spočítaní, znova letěly letadla, znova do lesa, znova nástup.
A když jsme byli potřetí v tem lese, tak ten lagerführer nám oznámil, že kdo chce, može v tom lese vostat, že nebude se po něm střílet.
Tak část jich tam zrovna teda v tem lese zůstala.
A když jsme vyšli potom z tého lesa, dá se říct, až k tomu nádraží, to byla ta horní hranice,
tak zase letěly ty letadla a zase začaly prostě střílet, tak jsme nevěděli co.
Tak jsme se hleděli dostat prostě za ten železniční násep.
Tam byla silniční podjezd pod tím, tak jsme proběhli tam.
No a pak po odletu jejich znova nástup no a šli jsme.
Pochodovali směrem jihozápadním, údajně na Českou Lípu.
V noci jsme došli do nějaké vesnice a tam nás rozdělili,
že Němci zůstali v té vesnici v hospodě a zůstal tam s nima i ten můj spolubydlící, co dělal toho šéfkuchaře.
Toho si tam zadrželi s sebou.
A nás vyvedli za vesnicu.
Tam byla taková malá chaloupka a stodůlka dřevěná u toho a taky malá.
Nějaký menší hospodářství.
Tak nás prostě do té stodůlky nacpali.
To už bylo kolem půlnoci, tma, nebylo vidět, stodola prázdná.
Trochu tam bylo plev.
Nebylo možný se prostě tam položit.
Takže někteří se vyšplhali na patro, ale většinou posedali a prostě opřeli se o sebe nebo o tu zeď.
A ráno, když se rož.. rozšeřovalo, tak jsem prvně vylezl odsud.
A zrovna u té stodoly byla pumpa.
Tak jsem se šel opláchnout k té pumpě a vylezl z toho baráčku děda a říká:
"Tak už možete jít." Německy.
"Válka skončila, možete jít dom."
A to ti esmani, kteří tam jako stáli, už všeci byli převlečení v civilu.
Tak počítali jsme s tím, že ještě dostaneme nějaký snídani, protože se nějaký.. nějaké chleba jako nesl.
Ale každé měl trochu těch brambor, pokud jich nespotřeboval.
No, chleba že nebude, a tak jsme chtěli Češi společně odejít.
Tam hned od té stodoly.
A ti, co tam byli ti dozorci, že ne, že musíme počkat na rozhodnutí lagerführera.
No a lagerführer rozhodl tak, že teda ne jako samostatně Češi, ale že nastoupnem všeci a za vesnicí dá rozhod na.. pro všechny a můžem prostě jít.
A když jsme odcházeli, tak už i ti zelení byli všichni vybaveni civilním oblekem.
Takže vlastně ti esmani odcházeli s těma zelenéma pohromadě.
A tak jsme cestovali podle sluníčka a vyhýbali se silnicím a vesnicím.
Protože věděli jsme, co jsou sudeťáci, tak jsme to brali, jak to prostě sluníčko ukazovalo.
Pak jsme se dostali k jedné křižovatce.
A tam vedla silnice, bych řekl, od východu na západ.
A do toho šla silnice z jižní strany.
A v té křižovatce stál velké statek.
A tak teďka jsme uvažovali, prostě dostat se přes tu silnici, ale tam to bylo za.. zacpaný těma, těma německejma transportama.
Oni se nestačili prostě na tu jednu silnicu vtěsnat, tak tam byla zácpa.
No ale pak jsme teda se dostali do tohoto statku.
Tam bylo pět polskéch děvčat.
A ten jeden, byl to teďka nějaké Hampl z Boskovic, ten říká:
"Chlapci, my musíme si uvařit slepičí polévku.
To je nejlepší medicína i pro.. tyto maminky.
Tak seženem slepičí polívku."
My jsme si cestou sehnali kotlík na vaření a děvčata byly ochotný nám prostě slepici honeč zaříznout.
Mohli jsme si ju tam připravit připravit v té kuchyni.
On teď ten Hampl, vedl s sebou jednoho právě teď toho Rusa, které mě vyměňoval ten kabát.
Ten se nechtěl do Ruska vracet, tak on ho vzal s sebou, že ho vyučí a že může zůstat u něho.
Tak teďka když jsme zatopili před tím barákem, on říká:
"Budeme se dívat, jak švábi utíkají."
Tak zapálili jsme před tím barákem ohýnek a vařili slepicu.
No a teďka ty auta, jak tam zůstaly stát, tak jsme se mezi sebou teda bavili a najednou se z toho auta ozvalo takovým pražským přízvukem:
"Jakpak jste tam dlouho byli?"
A teďka z Prostějova jeden říká:
"No já mám čtyřiapůl roku za sebou."
"No, to budeš chtět být ministrem nejmíň.
Ale ne.. netěš se, ještě seš na německé půdě."
Tak jsme zůstali na sebe hledět.
A ten jeden říká:
"Chlapi, radši pryč. Tady nic dobrýho nás nečeká."
Tak jsme nechali slepicu v kotlu.
Jedině tam zůstal ten Hampl s tím Rusem u tého.
Ti od toho prostě nepůjdou.
A když jsme odešli, přešli jsme potom tu silnici na druhou stranu zase k lesu.
A když jsme odešli tak asi kilometr, tak oni přijeli s tím jedním autem, vjeli až k tomu ohňu a
nastražili tam prostě nějakou výbušninu, protože to bouchlo a viděli jsme kouř z tého prostě že.. vyletěl.
Naštěstí se jim ale nic nestalo.
To jsem se dozvěděl až jako po válce.
No a teď jsme postupovali zase jenom podlevá sluníčka a lesem a přišli jsme k vesnici.
Tam byla jedna taková malá chaloupka mimo obec.
Tak jsme udělali válečné plán, že se musíme informovat o tém, kde jsme a jak kde jako se máme pustit.
A ti, co uměli německy, tak šli do tého dvorku.
On tam ten člověk, taky to byl už starší teda nějaké, sekal dřevo.
Tak oni šli za ním a německy s ním jako se ptali a já s tím, s tím jedním kolegou jsem stál blízko u brány.
A bavi.. bavili jsme se česky a on se teďka od toho špalku otočil, říká:
"A vy jste Češi?" Česky.
Tak už potom se mluvilo jako česky a teď se vyptával nás a odkuď jdem.
A teď ten jeden říká:
"No to nebudete znát, ale jdeme přes Dachau."
A on říká: "A nesetkali jste se tam s mým synem?"
Ten že tam byl prostě odtaženej hned v devětatřicátým roku.
On že pochází z té vesnice a v tém devětatřicátém roku toho syna zavřeli a ho vystěhovali z té vesnice do té chaloupky za tu vesnicu jako Čecha.
A tak se nám nabídl, že nás prostě doprovodí, ukáže nám cestu nejkratším způsobem.
Tak s náma šel několik hodin.
A když jsme vyšli potom z teho lesa, tak jsme viděli před sebou vlastně Labskou nížinu.
A on říká: "Tak chlapci, tři německý dědiny jsou ještě a další už je česká."
Teď budu.. Chvíli, než na to vzpomenu, jak se jmenovala.
IV: To nebude tolik vadit..
RF: No a tak jsme už šli ty, bych řekl, podlevá udaného směru.
A přišli jsme zrovna za tou první vesnicou na německou kuchyň vojenskou, která stála zapadlá v louce.
Ještě tam byly další tři nákladní auta u tého.
A v tém kotlu byly teplý nudle s mak.. s masem.
A, bych řekl, dost omaštěný a prostě toho masa tam bylo taky dostatek.
No tak jsme se na to prostě vrhli.
No někteří trochu s rozumem.
Ale ještě další věc byla, tam byly konzervy masový ještě v tém vozíku, které byl u té kuchyně.
No a jak se to otevřelo, tak někteří tomu prostě neodolali a si ještě to maso k tomu přidali.
No a..
IV: To bylo ze zdravotního hlediska dost nebezpečné.
RF: RF: No, riskantní. No a teďka ti, kteří byli jako šoféři a to, tak prohlíželi ty auta, který tam byly zabořený, odstavený.
A zjistili, že tam je auto, který má benzín, dá se nastartovat.
Tak jsme společnéma silama, bylo nás asi 15, tak jsme to auto vytlačili na silnicu, nastartovali a jeli.
A přijeli jsme na hranici jako protek.. protektorátní a tam stál už náš člověk s puškou na rameně, trikoloru v klopě.
A zastavil nás a že tam musíme počkat, že přijede velitel z Roudnice, které si nás převezme a že se o nás postará.
A při tém kontroloval ty Němce, kteří už byli odzbrojeni.
Tož tu dobu.. po dobu, co jsme tam jako čekali, tož ně.. chlapi někteří šli pomoct filcovat ty Němce.
No a potom přijel teďka ten velitel, tak jsme..
Zdounky {pravděpodobně Lounky} se jmenovala ta první vesnice.
Tak jsme sedli tím způsobem, že jsme stáhli plachtu z toho auta, nechali to otevřený.
Já a ještě jeden takovej mladší jsme sedli na předním blatník u toho auta a slavnostně jsme vjeli do tech Zdounek {Lounek}.
A lidi, jak nás uviděli, tak prostě nás zastavili a kde co všechno mohli snýst, tak jsme prostě byli zavaleni cigaretama, jídlem, pitím, co kdo chtěl, mohl mět, že.
Jenomže potom, když už teda to trvalo dost dlouho, tak říká ten velitel:
"Musíme odjet a plachtu natáhnout, schovat se dovnitřku, jinač bysme se do té Roudnice nedostali."
Tak jsme prostě postupovali potom už do Roudnice.
V Roudnici to byla nějaká škola, kde jsme byli zavedení jako na přenocování.
První noc dopadla hrozně, protože teďka ta strava provedla svoje.
A setkali jsme se tam i s někeréma kamarádama, kteří byli jako z našeho lágru.
Ale většina tam byla, bych řekl, cizích lidí, co tam byli, co utíkali z Německa a tak.
A ráno to byla katastrofa na chodbách.
Dostali jsme benzín, dostali jsme rusko-anglicko-českou bumážku na přepravu.
A odjížděli jsme devátýho května na Prahu.
A když jsme dojeli asi deset kilometrů před Prahou, tak se nám to naše vozidlo rozsypalo.
Ono v tém hrkalo celou dobu a zůstali jsme stát na silnici.
A zrovna nás dojeli Rusi, kteří jeli k Praze.
A přišel Rus: "Benzin maješ? Benzin jesť?
Tak zbrosaj mašinku."
Hodili mašinku do příkopu.
Přišel s butylkou, vytáhl si benzin, vytáhl ještě rozdělovač, odtrhl to od zapalování, hodil do pole.
Tož teďka jsme na něho, aby nás vzal s sebou, že jak se dostanem dál?
"Tak choďte."
Tak jsme šli s ním.
On měl ještě za autem, měl ještě vlek.
Tak jsme sedli na vlek a jeli ku Praze.
Tak jsme přijeli s prvníma Rusama do Prahy.
Nás ale vysadili hned na kraji a oni nevjeli doprostředka jako do Prahy, ale objížděli to dokola.
Tak tam se ujali toho vedení v Praze pražáci, kteří byli jako s náma.
A byli jsme vedeni na Pankrác, že je tam Mezinárodní červené kříž, které se o nás jako má starat.
Tak jsme procházeli Prahu.
Naši mrtví, co tam byli padlí, tož byli uklizeni a byly tam jejich fotky takový jako oltáříčky dělaný a kvítka a svíčky zapálený.
Němci ti leželi po tech ulicích, jak které kdo padl.
Tož měl přes sebe hozenej kabát nebo něco, deku.
A když jsme došli na Pankrác, tak tam zrovna vytahovali z těch krytů pankráckejch ty, co tam povraždili Němci ten den předtím.
Tak tam nám dali veku, chleba, kousek salámu.
A určili nám židovskou nemocnicu, mám za to, že to byla Kelejova ulice, tehdá, kde se máme teda jako přihlásit.
Tak jsme se přihlásili tam.
To bylo před polednem.
A pan primář se nám vyptal prostě na všechny tyto a říká:
"No, flek.. jako skvrnitej tyf není nakažlivej, to je jenom od vší.
Tož vám uděláme pořádnou očistu."
Tak nás zase nechal vykoupat v teplé vodě.
Po půl roce.
Tak jsme se vykoupali, oblíkli, ještě do těchto mundurů.
Dostali oběd a mohli jsme se jít projít po Praze.
Tak jsme devátýho už před polednem vyšli jako odsud.
Napřed na takovou menší obchůzku.
Tak jsme viděli, jak pálili některý esmany a jednu ženskou na kandelábrech.
A pak jsme byli u oběda.
Po obědě jsme dali, udělali další obchůzku.
A dostali jsme se na Staroměstský náměstí.
Ještě se kouřilo z radnice a před tou radnicí na tem náměstí byly tři německý tanky odstřelený.
Dva byly, bych řekl, blíž k té radnici a ten jeden byl v.. na kraju ulice, která tam na to náměstí jako přicházela.
A na tém tanku byla červená, červené plakát, červenou barvou napsaný:
"Pozor, nevybuchlá munice."
Takže každé to z dálky obcházel, on totiž tam hořel ještě ten olej, tak se z toho pořád kouřilo.
A při tém vlastně jsme zjistili, že ty tanky likvidovali vlasovci.
A ten, které tam byl s teď s tím plakátem, že to byla vlastně ženská, že to byla nějaká děvčica.
Z jejich tého, útvaru.
No tak jsme ten den skončili.
A příští den jsme vyrazili po snídani zase do ulic.
A teďka tam budili konfidenty, zatýkali prostě teďka ty lidi.
A při tém, jak byli voděni po těch ulicích, tak pražáci, kdo co měl v ruce, tak jich mlátil.
A teďka ti, jestli to byla ta milice nějaká, nebo co, to už nevím, partyzáni:
"Pojďte s náma, nemůžete takhle chodit po městě, pojďte s náma vyměnit si oblečení."
Tak jsme šli s nima.
Do školy, byla to nějaká škola.
A lavice byly nastavěný na sobě, při jedné straně.
Vpředu před tabulí stálo, nevím, deset, patnáct lidí.
Jak na gestapě, nos na tabulích, všeci.
Za dveřma v té místnosti seděli dva policajti, kteří měli velkej sešit před sebou.
A vždycky, když někoho jako přivedli, tak dva svědci, udělal se krátkej protokol, dva svědci ho podepsali.
Postavili ho k tabuli a za chvíli ho odvedli na dvůr a tam jich prostě likvidovali.
A tož teďka jsme se měli převlíct.
Tam byla spousta lidí, ženskejch mezi kterýma, že jo.
No tak jsem nevybíral, hned toho prvního jsem prostě vysvlíkl, převlíkl se a pryč.
Napřed v té půlhodince, nebo co jsem se tam zdržel, tož myslím, čtyři, pět ran prásklo na tém dvoře.
Tak jsem se dostal odsuď už v civilu.
A protože jsme šli se ten devátý, už jsme se šli dívat na nádraží, jestli nepojede vlak..
CM: Tak, uděláme pauzu zase, pásek už..
IV: Jo, dobře.