RF: První výlet na Macochu, Punkevní tam jeskyně.
A zpátky, při zpáteční cestě jsem, jsme se stavili v Senetářově.
Nechte, toto ještě netočte, to..
CM: Netočím, netočím, jo, já jenom si dělám ty {nesrozumitelné} tadyhle.
RF: A ten Senetářov, to byla jedna z obcí, která tam byla vysídlená za Německa.
A oni ti lidi, když se vrátili po válce..
Když odcházeli, tak si dali závazek, že jestli se živí vrátijó, že postavijó kostel v tem Senetářově..
..vlády pro východní země.
Je to taky autor nebo spoluautor teďka tehoto.
A tak jsem se ho ptal, vlastně v jakýho boha ti Němci věřijó.
Že ve 14. století se modlili mečem a poslední voják Wehrmachtu, které odsud utíkal v petačtyřicátým roku, že měl na opasku "Gott mit uns".
Bůh s námi.
CM: A můžeme.
IV: Já bych se ráda zeptala, když jste se navrátil domů, setkal jste se úplně s novou realitou.
Mnoho ve Vašem životě se změnilo.
Co všechno a jakým způsobem jste se s tím vyrovnával?
A jak dlouho vlastně trvalo to zapojení do normálního běžného života?
RF: Odchodem z Prahy.. jsme odjížděli prvním vlakem, které byl vypravené z Terezína na Moravu, hned 10. května.
A odjížděl po poledni.
Ani jsme neměli čas poobědvat, takže jsme utíkali vlastně, že měl odjezd už, tak jsme utíkali na nádraží.
Cesta trvala dlouho a v Kolíně, kde jsme stáli asi dvě hodiny..
A objevili, ono.. Osmdesát procent těch lidí v tom vlaku byli Rusi.
A v Kolíně, jak se tak dlouho stálo, tak prostě objevili na nádraží cisternu s lihem, špiritusem.
Smrdělo to naftou.
Ale prostě kde jakej korbel, kde jakou konev se dala sehnat, tak se prostě naplnilo.
A teď se prostě na bratrstvo pilo.
Jenomže teda člověkovi se obracel žaludek, jenom když to dal k nosu.
A dopadlo to tak, že když jsme dojeli potom do Moravičan,
byl vyhozené most přes Moravu a muselo se přejít přes vodu po deskách, který byly na těch betonovéch sloupech.
Tak u Čechů nebyl problém prostě to přejít normálně.
To ruský osazenstvo, který bylo nejpočetnější, tak asi 15, možná 20 bylo schopnejch se prostě držet na nohách.
Ti ostatní byli neschopní.
Takže ten přechod přes tu Moravu prostě byl hroznej. Pro ně.
A čekali jsme na vlak od Olomóce, které měl pro nás přijet.
A ještě tam nedojel.
Počasí bylo krásný, teplo, takže se poskládali na trávník kolem, techto.. kolejí.
A najednou někdo na mě volá jménem a já jsem na něho hleděl, nemohl jsem ho poznat.
A on říká: "Ty už si na mě nevzpomeneš?"
A říkám: "Podoba se mi zdá, ale nemůžu se upamatovat."
A tož se mně představil a říká: "Škoda, že se toho vaši nedožili."
Tak tam jsem se dověděl o tém, že jsou rodiče jako po smrti.
Takže mě informoval i o dění teda tam na Pankráci.
A v předvečer jsem se dostal, teda dojeli jsme do Olomóce.
Tam ještě hořely vagony po nádraží.
Už tam byli nahnaní Němci na to, na likvidaci.
S označením "N".
A já, protože jsem věděl o bratrancovi, že je železničář taky,
ten stréda byl na tom ředitelství a ten jeho syn byl u železnice, tak jsem se ptal jednoho toho zaměstnance, jestli náhodou o něm neví.
A on mě poslal vlastně na adresu, kde bydlel ten stréc.
A tu já jsem prostě věděl.
Tak jsem k němu jezdíval.
Tak jsem nešel s těma dalšíma na to.. na Červenej kříž, ale pustil jsem se teďka na Pavlovice k tomu domu.
A to byl jediné dům v Pavlovicích, které nebyl poškozené a bylo tam ruský velitelství.
Teďka, když jsem ale tam přišel, tak jsem zjistil, že nikdo tam z rodiny není.
Že ta teta potém, když strejda byl popravené, tak byla vystěhovaná.
A tam mně říkal ten domovník, které mě poznal, tak mně říká:
"No musíš se tady se vyspat s náma a ráno stejně půjdeš pěšky, protože to tady nic.. nic nejede.
Na Prostějov a tak."
Tak jsem šel s nima na noc do sklepa a položili mě hned za dveře.
A v noci, slyšel jsem nějaké, vzbudil mě kravál, tak jsem sedl a teďka jsem zjistil, Rus, samopal před sebou,
před ním ustupovali čtyři ti chlapci, chlapi teda odsud a on se chtěl dostat na děvuchy.
No a oni to měli organizovaný tak, že ty ženský byly až v těch posledních kójích na tom druhým sklepě.
A tož ten jeden mně dával znamení, protože on prošel, já jsem teďka byl za ním, abych jim pomohl prostě ho zlikvidovat.
Tož já jsem skočil, z tohoto bos, sic jsem neměl obuv žádnou.
Tak jsem skočil a on tak, že se držel na nohách, to už jsem mu ten samopal potáhl.
No a tou lámanou ruštinou, kterou jsem se naučil, tak jsem mu řekl, že půjde se mnou na komand.. komandaturu.
Tak byl hned ochotnej prostě jednat.
Tak jsme mu sebrali ten samop.. od toho ten zásobník od toho samopalu, samopal vrátili a do rána byl pokoj.
A ráno jsem se pustil k domovu a protože jsem měl ve Slatěnicích příbuzný, tak jsem se stavil tam.
A ten stréda mně říká:
"Půjčím ti kolo, ale hleď se vyhnout Rusům.
Protože jak uvidijó kolo a časy, tak budeš bez toho."
Tak jsem vzal kolo a jel.
Bez problémů jsem se dostal až tady k Slatěnicích, to je asi tři kilometry od nás.
A tam seděli Rusi s autem, s mapou na příkopě.
Ale byla to naše mapa, speciálka, psaná tímto a on to prostě nedokázal přečíst.
Tak teďka chtěl se dostat na Prahu, tak já jsem mu to ukazoval trasu, jmenoval to teda česky a on si to přepisoval azbukou.
A teď ten jeden Rus chtěl si to kolo půjčit.
Já už, protože jsem věděl, o co se jedná, tak jsem mu ho nechtěl vydat, ale nakonec se mě zastal ten velitel, a tak mě propustili.
Došel.. dojel jsem dom, doma byli zase Rusi a ten jeden mně říká:
"Pojď, prvně musíme schovat to kolo, nebo budeš bez něj."
Tak mně pomohl schovat kolo a tož tak jsem se octl doma.
IV: A v jakém oboru jste po válce působil?
RF: No v zemědělství.
IV: V zemědělství.
RF: Sedlák jsem se narodil..
IV: Takže celý žívot. V zemědělství.
RF: Takže to bylo na celej život.
Jenomže když jsem přišel dom, tak tam vlastně, tady končila fronta, dá se říct.
Tak v koňské maštali, jak se říkalo, stáli tři invalidní koně, který probíhali okolo a prostě žádnej je nechtěl.
Protože co byli slušný koně, dobrý trochu, tak už byli rozebraný.
A teď ty tři invalidy mně do.. dali do stáje, tak to byl, bych řekl, pro začátek..
IV: Špatnej začátek.
RF: Š.. A ten jeden stál na třech nohách, takže to bylo špatný.
No po dobu naší nepřítomnosti tam byla vlastně správa, německá.
Ale byla tam dosazena naše rodina, jako česká, takže já když jsem dojel dom, tak už byli odstěhovaní.
A doma byla už sestra, ta se vracela z Rakouska a ta vlastně projela Prahou pátýho května, těsně před revolucou.
Takže už byla doma těch pár dní.
No jinak...
IV: Můžu se zeptat, vyprávěl jste někdy Vaší rodině, Vašim blízkým, dětem, o těchto zážitcích během druhé světové války?
RF: Došlo, bych řekl, k rozkladu v rodině, pomalu.
Protože já jsem byl informované o Sovětským svazu, tak jsem nebyl komunista.
A byl jsem, bych řekl, odpůrce komunismu.
A teď jsem měl bratrance, to byl syn toho popravenýho, co byl toto, které byl tvrdé komunista.
A protože si manželku, kterou si bral, tak její otec byl staré komunista, předválečné.
Tak došlo, bych řekl, k takové výměně názorů několikrát.
A on zdědil po babičce stréc ten domek a vlastně ho potom po tém, po válce dostal on.
Ten bratranec.
A dostal se na to strécovo místo v zaměstnání na to ředitelství drah.
A protože jako byl komunista, tak jako to měl určitou přednost, že jo.
Potom ale měl slíbenej v Olomouci po Němcích barák.
Tak na základě toho prodal ten barák v té Ochozi, co byl po té babičce, že koupí ten teda ten přidělenej od těch Němců.
Jenomže to dopadlo tak, že peníze vyměnil jedna ku padesáti.
Dostal se do rozporu s komunistama, protože komunisti brali pod ochranu všecky konfidenty.
To byl tady zrovna jeden z tady z Konice, s kterým já jsem měl teda..
On v Olomouci měl další dva.
Takže ho vyhodili z ředitelství, barák nedostal a nastoupil jako výpravčí.
To byl, bych řekl, ten poměr v té rodině.
Víc jsme se nesetkali, až ho vyhodili potom z teho ředitelství, tož teprve jsme navázali další styky.
IV: Eh, můžu se zeptat, navštívil jste po válce někdy koncentrační tábor Flossenbürg nebo Rabštejn?
RF: Rabstein jsem navštívil v tém sedmdesátým roku.
Nás Čechů se tam sešlo snad polovička, Jugoslávci tam byli pomalu všichni.
Ale jinak tam nebyl nikdo ani z Polska, ani z Ruska, nikdo.
IV: A v kterém roce to bylo?
RF: V sedmdesátým.
IV: V sedmdesátým.
RF: Ve Flossenbürku jsem nebyl a vlastně jsem se o to začal zajímat pozdějš.
Až jsem teda zjistil, že vlastně pod ten Flossenbürg spadáme.
Že jsme byli vlastně jeho součástí.
Tak jsem se přihlásil teda, bych řekl, teďka do tohoto.
IV: A pak bych se Vás ráda zeptala, jaký je Váš dnešní vztah k Němcům.
Jak vlastně ty Vaše os.. osobní zážitky ovlivnily Váš vztah k Němcům, jestli máte už nějaký odstup, nebo co si o tom myslíte?
RF: Podívejte se..
Po válce jsem byl odpůrce komunis.. komunismu.
Po osmačtyřicátým roku jsem byl úředně stanovené za odpůrce socialismu.
Protože jsem byl vyhlášenej za kulaka.
Čtrnáct nás bylo na okrese Litovel, kteří jsme byli jako úředně vyhlášení.
A bylo to ze zákona od dvaceti hektarů or.. zemědělské půdy.
Mně chybělo do těch dvaceti hektarů patnáct arů.
Takže ještě jsem tam vlastně, bych řekl, neměl spadnout.
Jenomže převedli mně neplodnou půdu do zemědělské, tím jsem ze zákona tam spadl.
Protože odsouhlasit v obci by tu podporu neměli mě vyhlásit za kulaka.
Tak to udělali teďka tímto způsobem a tím jsem tam prostě se dostal.
Manželku, kterou jsem si bral v čtyřicátým devátým roku, ta byla z dělnické rodiny, tak ta měla nárok ještě na..
Já jsem neměl nárok na nic, ani na šatenku, ani na lístky, cukr a tak dál.
Tak ona ještě dostala šatenku tady ve Dzbelu.
A když, měli jsme v únoru svatbu, a za 14 dní potom už přišel esenbák prostě pro šatenku, že nemá na to nárok.
No, ona ju schovala, řekla, že ju ztratila, tak ještě ji vyhrožoval, že ju chytnou při nákupu.
To se nestalo.
No ale tak to vlastně začalo, bych řekl, teďka ta, ta nová éra.
A přitom když byl člověk vyhlášenej za kulaka, tak zprva to bylo.. zprva to bylo jenom teďka to omezení v temto.
Druhá ale přišla zpráva, když jsem odevzdával obilí, tak normálně se proplácelo hned při odevzdání ve skladě.
A když jsem přišel..
CM: A můžeme.
IV: Takže pane Faltýnku, já bych se Vás ráda zeptala, jaký je Váš dnešní vztah k Němcům.
RF: K čemu?
IV: K Němcům.
RF: Ono to vždycky záleží na lidích.
Jsou lidi dobří a jsou lidi zlí. Nebo špatní.
Záleží na koho narážím.
Celkem ale mám z toho takový, bych řekl, špatný dojmy, z dnešní situace.
Když člověk slyší a čte v novinách o jejich prostě, zvlášť sudetskejch Němců, ne.. neříkám o těchto, o sudetskejch Němcích.
O jejich nárokách a nebo odškodnění.
A jestli se povolujou nacistický srazy.
Nejenom v Německu, ale i u nás, tak je to špatný.
A žádnou růžovou budoucnost nevidím.
IV: A jak se díváte na problematiku vlastně německých antifašistů,
kteří za druhé světové války bojovali po boku, nebo spolupracovali s československým odbojem?
Jak se díváte na tuto problematiku těchto lidí?
RF: Německéch antifašistů jo.
Jistě že tito lidi zasluhujou obdiv.
A z naší strany, by měli, bych řekl, být i odškodněni.
To tito lidi.
Jedná se jistě jenom o malý procento.
Podle toho to člověk měl možnost se s nima setkat,
tak bych navrhoval, že teď tato věc by měla být prostě nějakým způsobem slušně likvidovaná.
IV: Setkal jste se s něk.. s těmito lidmi?
RF: Nesetkal. Nesetkal.
Bohužel, co jsem se s nima setkal, tak většinou to bylo za války anebo teď toto setkání nakonec taky, bych řekl, neukazuje nic dobrýho.
IV: A na závěr bych se Vás chtěla zeptat, jestli jste Vy sám žádal o odškodnění za dobu věznění?
RF: Já jsem vystoupil ze svazu osvobozenejch politickejch vězňů, když jsem byl vyhlášenej za kulaka.
V osmašedesátým roku přišel za mnou skutečnej partizán, kterej teda byl skutečnej partizán.
Abych vstoupil znova, že je potřeba udělat pořádek teďka v té organizaci.
Že je tam řada lidí, kteří tam nemají co dělat.
A že je potřeba prostě v tém udělat pořádek.
Tak jsem znova vstoupil do tohoto spolku.
Byl jsem asi čtyřikrát na schůzích.
Asi po roku jsem byl na poslední schůzi v Konici, to už bylo zase v době normalizace.
Předsedkyňou okresního výboru byla nějaká Kopečková.
Tajemníkem nějakej Chajnas.
Východo.. Armáda z východu.
Byl to vlastně Podkarpatorus.
A na téhle schůzi bylo řečený, že kdo si to dneska neumí srovnat v hlavě,
jakou pomoc nám Sověti poskytli, že nemá v našich řadách co dělat.
A protože při těchto schůzích byla vždycky nějaká občerstvení, tak já jsem při tom občerstvení se sebral a odešel jsem.
A prostě jsem to ignoroval znova.
Tato předsedkyně potom nějakém tragickém způsbem zahynula.
A po ní nastolila.. funkci od nás učitelka.
Její otec byl zavřené, dá se říct v té době se mnou.
Dobře jsme se znali.
On tam vlastně po té válce taky u nás bydlel v té obci v Ochozi.
A ona když jako měla teďka tu funkci té okresní předsedkyně, tak přišla za mnou.
Já jsem se nedostavil na schůzu.
Tak přišla za mnou, že teda mají být vydaný členský tyto příspěvky a to, tak mně prostě přinesla tu známku na vylepení.
A já jsem jí říkal, že o to nemám dneska zájem. Zas.
A ona mně říká: "Neblbni. Vím, co děláš, jakej budeš mět důchod?"
A říkám jí: "Milado, nezáleží na tem, jestli je o stovku nebo dvě stovky vyšší nebo nižší.
Záleží na tem, jestli mně ten hospodář ho nechá vybrat."
Jak dlouho.
No a tak jsem vlastně to ignoroval, ale ona pravidelně vždycky přišla se známkama, takže jsem vedené jako zůstal.
A při odchodu do důchodu, když jsem byl na sociálním tém úřadě, tak tam evidujou dobu od sedmnácti let.
Tak jsem říkal té úřednici: "No, to jsem absolvoval v koncentráku."
A ona mně říká: "Tak máte od toho doklad?"
Tak říkám: "No doklady mám."
"Tak si podejte žádost o to a bude Vám to započítaný a můžete mět ještě nějakej příplatek jako na toto."
Tak jsem tu žádost podal.
Trvalo to dva roky, než to bylo, přišlo vyřízený.
Několikrát to bylo vrácený.
A když jsem přišel na okresní kancelář jako bojovníků, tož ten tajemník mně říká:
"Já tě neznám."
No říkám: "Nemožeš mě znát, vždyť já s tím taky nikde nechodil."
"A proč?"
Říkám: "Protože jsem byl kulak."
Tož jsme si vyměnili názory.
No asi tím, že pozdržení teďka toho vyřízení.
A potom mně teda to bylo vyřízený jenom ta druhá část teďka s tím Zeleným kádrem.
Takže mně to bylo zkrácený jenom na tu kratší část toho věznění a toto.
Tož tak jsem jako zůstal v tom spolku.
A nakonec se dělala troška, bych řekl, trochu očista po tem osmdesátým devátým roku.
Protože ten Chajnas to byl vyloženej darebák.
On byl potom šéfem tech ústavů, co jsou tady v okolí.
Třech nebo čtyřech.
Tady v Jesencu byl zrovna ústav, které měly řádový sestry.
Dělal s nima prostě jako s dobytkem.
Potom se postaral o to, že musely být přeloženy, odloženy teda pryč.
Ještě tem zaměstnancům, kteří tam byli jako zaměstnaní, tak vyhrožoval,
jestli tam budou s nima udržovat nějaký kontakty, tak že okamžitě půjdou pryč.
Na okresním sekre.. sekretariátu dělal čistku.
Co tam byli zápaďáci, tak ti všeci museli vypadnout.
Takže vlastně potom podal stížnost na ústřední výbor.
Byl to generál.. Solnic.. Sold.. Soldán.
Takže byl vlastně vyloučené ze svazu.
Ale de facto zúčastňoval se toto, i vyznamenání další dostával.
Takže těch kamarádů měl zase dost.
IV: Promiňte, mohla bych se ještě zeptat na to odškodnění?
Žádal jste také o odškodnění po roce 89?
RF: Ano, ano.
Po osmdesátým devátým roku jsem žádal o změnu teďka té dvě stě pět a padesátky.
Takže mně to bylo odst.. uznaný prostě od toho čtyřicátýho roku, od toho dubna čtyřicátýho roku.
Takže jsem dostal odškodnění. Teďka mám zvýšené důchod od Novýho roku.
IV: A jestli to není moc všetečná otázka, na co jste ho použil?
RF: Mám Vám to po pravdě říct?
Tak část jsem dal dcerce, která je v Praze.
Dneska je zrovna tady.
Protože bydlela v podnájmu.
Tak jsem jí dal prostě část peněz, aby si tam mohla pořídit byt, kterej zrovna letos teda se do něho stěhuje.
A druhou část jsem dal jednomu vnukovi a synovi.
Ale ne dal, já jsem jim půjčil.
Dal jsem jim a říkám: "A vemete si na starost sociální tyto.. jsou adopce v Africe, v Indii."
Takže to byla půjčka.
IV: Tak já Vám mockrát děkuju za rozhovor a na závěr bych se chtěla zeptat, jestli chtete ještě něco dodat.
Nebo jestli máte ještě něco na srdci, co byste chtěl..
RF: Nemám co.
IV: Tak moc děkuju.