CM: Můžeme...
IV: Dnes je 3. listopadu roku 2006 a jsme na návštěvě u paní Helgy Hoškové,
Pod Kotlaskou 7, na Praze - Libni.
Paní Hošková, mockrát děkujeme za to, že jste nás tady přijala
a že jste ochotná si s námi povídat o Vašem životě
v rámci projektu Natáčení rozhovorů s bývalými českými vězni koncentračního tábora Flossenbürg a jeho poboček.
Takže ještě jednou mockrát děkujeme a pokud si mohu dovolit,
tak bych Vám rovnou položila první otázku.
Mohla byste mi povyprávět něco o Vašem tatínkovi a mamince?
HH: Tak já jsem se narodila - shodou okolností jsem se narodila v tomhle bytě.
Z čehož jako... Nebyli jsme nijak ani bohatá ani chudá rodina...
Nebo obráceně ani chudá, ani bohatá.
Tatínek byl bankovní úředník a maminka byla švadlena,
takže taková střední vrstva.
Vyrůstala jsem tady v okolí s nežidovskými kamarády,
s nežidovskými sousedy a žili jsme v podstatě stejnej život jako všichni naši okolní sousedé.
Chodila jsem tady do školy.
Vlastně tady v Libni jsem strávila, kromě té války teda, celý svůj život.
IV: A projevovalo se třeba u Vás nějaké...
Říkala jste, že jste tady prožívali takový normální klasický život,
který se nedělil na to, jestli je židovský, nežidovský...
Doléhaly na Vás třeba přece jenom potom nějak ty události v Německu? A...
HH: No samozřejmě. Tak do té doby jsem ani...
Tak věděla jsem sice o svém původu, ale s tím jsem...
Nemělo to pro mě žádný podstatný význam.
Neviděla jsem v tom žádný rozdíl, ale všechno to se vlastně změnilo okupací.
Na ten den si přesně pamatuju, na 15. březen.
To mě bylo kolik? Bylo mě asi deset let.
Protože já jsem se narodila v roce dvacet devět.
Takže, ano... Takže devět let. Deset.
A na ten den si pamatuju přesně
a vlastně tím dnem všechen tenhleten život předcházející se změnil.
Protože... Dokonce si i pamatuju, že tatínek tehdy se mnou šel do školy -
v té době já už jsem chodila v té době do školy sama - šel mě doprovodit a už měl strach.
Měli jsme výbornýho učitele - pan učitel Náhlíček se jmenoval.
Tatínek se s ním nějak potom i spřátelil.
Tak nějak politicky se později stýkali.
A ten řekl: „Dokud jsem tady já, nemusíte mít strach, se jí nic nestane!“
Ale nebylo to tak zcela, samozřejmě, pan učitel nemohl situaci zachránit.
Ve třídě mi bylo dobře, ale eh... od té doby se všechno změnilo.
S tím zana... začli, že všechno... ta nařízení, všechny ty zákazy a postupně nás od té společnosti,
ve které jsme žili zcela jednotně.
Vlastně postupně nás úplně izolovali a uzavírali jsme se teda vlastně víc mezi tu židovskou společnost sami,
protože mezi těmi ostatními... Bylo to nebezpečné.
Bylo to nebezpečné hlavně pro ně, aby se s námi stýkali,
a bylo jen málo těch, kteří to dokázali,
a dokonce byli i ta... byli i takoví, že jsme sami jim říkali: "Nedělejte to!"
Byli i sami takoví, třeba že nás zdravili.
Dokonce velice jako... na ulici, okázale...
Sami jsme říkali: „Nedělejte to..."
Bylo, bylo to nebezpečný pro ně.
Pár takových bylo, ale bylo jich čím dál tím míň
a vlastně jsme byli potom úplně izolováni od nich.
IV: A mohly třeba obavy Vašeho tatínka -
vlastně který, které byly samozřejmě na místě, ale myslím, že si je v tom roce třicet devět asi ne všichni třeba uvědomovali...
Mohly pramenit z toho, že byl třeba nějak angažován,
že měl třeba kontakty do toho Německa?
HH: No, tatínek byl dost, dost angažován politicky.
Dokonce já jsem i v té době se všech těch takových těch schůzek,
které se konaly třeba i u nás v bytě, všeho jsem se zúčastnila.
Myslím, že jsem měla docela takový politický přehled.
A tatínek byl dost činný v sociál... v Sociální demokracii, tady v Praze.
Zakládal tady v Dělnickém domě třeba čítárnu a kniho... knihovnu.
Chodil tam hrát šachy. Si pamatuju, že jsem chodívala vždycky v neděli dopoledne s ním.
Byl činný, byl činný politicky a mám, ano, mám ještě jiné vzpomínky.
Možná ještě tomu předcházely,
protože už z Německa třeba prchali někteří političtí eh... političtí angažovaní lidé.
Prchali už tehdy z Německa a prchali přes Československo.
A na to si pamatuju právě, že to ta organizace... že jo, že to organizovali
a dokonce jsme u nás - i nějaký čas u nás bydlel jeden takový uprchlík.
Jmenoval se pan Schuster.
Bydlel tam v tom malém pokojíčku a on už byl předtím zavřený -
pak ho sice pustili - ale už nám tehdy vyprávěl něco o konce...
Takže to byly vlastně první zvěsti o koncentračních táborech.
Že jsme to věděli a pamatuju se na to.
Dokonce pamatuju si, že oni potom utíkali dál.
Myslím, že oni potom utíkali někam do Holandska.
No, stejně asi nakonec nikam neutekli...
Ale takhle prchali a já si pamatuju, že jsme je byli tehdy vyprovázet na nádraží,
na Wilsonovým nádraží.
To je nezapomenutelný zážitek, že jo... Mě bylo těch deset let,
a pamatuju se, jak tam seděli s těmi ranci a pamatuji, že tam byla nějaká matka s kojencem, s dítětem,
to, to mě zůstalo dodneška.
Neu... neuvědomila jsem si teda, samozřemě, nebo netušila,
že za pár let, za několik málo,
budeme sedět s těmi rancemi taky.
Takže tohle jsou teda mé vzpomínky z toho,
že už jsme tehdy něco tušili a věděli... nebo tatínek věděl.
IV: A vlastně probírali jste doma tu politickou situaci třeba - jenom soukromě?
Já nevím, třeba obsazení pohraničí...?
HH: No, jistě, tohlecto všechno.
Chodili sem takoví, takoví jo, ti známí tatínkovi, takže tohle se probíralo v bytě.
Dokonce si i pamatuju na nějakou věc, že se udála a že nějak mě o tom neinformovali
a že jsem se cítila dotčená... jsem řekla: „To jsou lidi, mě to ani neřeknou...“
Takže myslím, že jsem měla tehdy docela takový jako politický přehled o situaci.
IV: A uvažovali jste nebo Vaši rodiče uvažovali o tom, že by třeba emigrovali?
HH: Uvažovali jsme o tom. Myslím, že o tom snad uvažoval každý,
ale emigrovat nebylo tak jednoduchý, protože já si pamatuju třeba, že jo,
jsme měli takové ty schůzky zase rodinné, kdy tedy rodina - sešlost, tety přišly a sedělo se u stolu,
na stole mapa a teďka študovali, že jo,
a říkali: „No a kam, kde ty Židy ještě berou?“
Protože... A teď jsme říkali: „A jak se tam mluví?“
„Jakou řečí a co tam budem dělat?"
A teď, když ne všichni, tak přece tady nenecháme tetu nebo nenecháme tady babičku...
Ono emigrovat nebylo tak jednoduchý, jak se dneska se na to lidi ptají,
protože jednak jste musela někde někoho mít.
Ten dotyčný vám musel poslat takzvaný affidavit - se tomu říkalo.
To bylo taková záruka, že tam nepřijedeme té zemi na obtíž,
že se tam někdo o nás postará.
Pak bylo třeba... Každá země měla určitou kvótu,
kolik uprchlíků, kolik židovských uprchlíků přijímá.
Ty kvóty byly vyčerpaný, takže to byla druhá věc.
Pak se za každého, kdo by se chtěl vystěhovat, muselo platit.
Ty sumy byly dost vysoký.
Ne, jak jsem říkala, nebyli... neměli jsme ani příbuzný venku,
ani jsme neměli tolik peněz a ani už se žádné to...
A pak jsme samozřejmě... jsme nechtěli trhat tu rodinu, ale...
Takže jsme nakonec z naší rodiny vlastně neprchnul nikdo.
Všichni jsme zůstali a všichni, skoro, pak později zahynuli.
IV: Zmiňovala jste se také o tom, že jste [vedli] klasický normální život
a že spíž až vlastně ta nařízení omezující Vás jaksi nasměrovala do té židovské komunity...
Takže Vy jste doma třeba nějak nepraktikovali tu židovskou víru nebo?
HH: Nik... Nikdy ne moc.
Já jsem, řikám, věděla jsem o tom od... od malinka, ale...
Chodila jsem dokonce i na židovské náboženství,
ale jinak jsem chodila s maminkou do synagogy asi tak dvakrát za rok na ty hlavní židovský svátky
a to bylo v podstatě vše.
To bylo myslím v podstatě všechno.
Neměli jsme.. neměla jsem třeba nikdy stromeček.
Neměla jsem nikdy stromeček, to jsem věděla, že jo, a tak nijak mně to nevadilo –
věděla jsem, že Židi prostě stromeček nemají.
Ale pamatuju si, že jsem ho dělala svým panenkám -
měla jsem pokojíčky pro panenky a říkala jsem: „To nejsou Židi.“
A tak jsem měla takovej malinkej stromeček a dělala jsem jim malinký dárky.
A...Tak to bylo jediný, ale jinak… Tatínek nechodil do synagogy vůbec,
a já s maminkou chodívaly jsme, protože maminka pocházela ze Smíchova,
dokonce v té smíchovské synagoze tam u Anděla měla svatbu
a babička tam ještě pořád bydlela, ještě i teta,
takže na ty židovský svátky jsme chodívaly na Smíchov do tý židovský synagogy.
Ale říkám: bylo to dvakrát za rok na hlavní svátky, a to bylo všechno.
IV: K těm protižidovským opatřením patřil také vlastně zákaz chození do školy,
jak jste vnímala tuhletu věc?
HH: No, tak to bylo, to bylo pro mě těžký. To si pamatuju přesně zase.
Skončila jsem 4. třídu základní školy tady v Libni na zámečku
a pamatuju si i na ten den, kdy jsem si šla pro své vysvědčení, poslední ze 4. třídy,
a tam mi už tehdy řekli, to už jsem věděla, že příští rok tam nepůjdu.
A takže jsme se nějak rozloučili,
až... maminka na mě čekala před školou.
Já jsem šla - přišla s pláčem, no maminka zas mě tak nějak uklidňovala, říkala:
„Neplač, lidi ještě budou myslet, že máš špatný vysvědčení.“
Měla jsem samý jedničky {úsměv}, takže takhle to bylo.
No a od, 5. třídu pak už jsem dělala tak nějak poloilegálně –
tehdy byla, v Praze byla jedna židovská škola v Jáchymově ulici.
Tam samozřejmě nemohly všechny děti chodit
a byly organizovány takový kroužky.
Kroužky, v kterých většinou vyučovali židovští vys... vysokoškoláci,
kteří byli zase vyloučeni samozřejmě z vysokých škol,
která ostatně v té době byla už vůbec zavřená
i pro ostatní, nejen židovský studenty.
A bylo to většinou takový malý skupinky, tak kolem 10 dětí,
a vyučovalo se v různých… v ro... v rodinách,
nějakých v bytech, takže jsem navštěvovala i takový kroužek.
A tak jsem absolvovala svoji 5. třídu.
A z té 5. třídy, to je mé poslední školní vysvědčení předválečné,
dělala jsem v tý Jáchymový ulici, jsem dělala zkoušku.
A pak jsem po prázdninách začala chodit ještě do 6. třídy
nebo do primy zase do jiného kroužku.
Zase nás bylo deset, osm chlapců, dvě děvčata.
No ale tam už jsem chodila jenom dva a půl měsíce,
protože to už bylo v roce čtyřicet jedna a začaly transporty.
A začly... myslím, že nejdřív odešli z toho kroužku asi dva,
z toho kroužku přede mnou.
Prvních pět transportů šlo do Polska
a pak se začlo jezdit do Terezína
a my jsme byli v jednom z těch prvním transportů do Terezína.
Bylo to v prosinci, bylo to v prosinci čtyřicet jedna,
7. prosince jsme nastupovali a 10. prosince jsme dorazili do Terezína.
Bylo to přesně měsíc po mých 12. narozeninách.
IV: A co jste si o tom mysleli, když takhle,
řekněme, těm známým nebo těm Vašim spolužákům
začly přicházet ty výzvy k tomu nastoupení?
HH.: Co jsme si mysleli? No, věděli jsme, brali jsme situaci, jak byla,
a věděli jsme, že na nás dříve nebo později přijde řada.
Ta loučení byla těžká, protože jsme se loučili, že jo,
s každým tím odcházejícím a nikdy jsme nevěděli, jestli se ještě někdy sejdem.
Dokonce jsme se někdy i trochu i těšili, když jsme byli zase v tom transportu,
protože jsme se těšili, že se tam s některýma zase sejdem.
No ale byly to, byly to těžký, byly to těžký loučení a byly to kroky do neznáma,
ale nikdo si samozřejmě ne... nepředstavoval, nikdo netušil -
jednak, že válka bude trvat tak dlouho
a že to bude tak strašný, jak to bylo.
A ani jsme si snad nepřipouštěli tu myšlenku, zvlášť my jako děti,
jakože bysme si připouštěly myšlenku, že někdo nepřežije, to vůbec.
IV: To asi k tomu dětství asi ani nemůže patřit.
HH.: Ale loučili jsme se, loučení bylo těžký.
IV: A jak to vlastně technicky probíhalo
jako takové, ta výzva do toho transportu...
HH.: No tak...
IV: Kolik dní dopředu...
HH: Byly roznášeny takové předvolání do transportu.
To už se vědělo obyčejně, to už takovou tou tichou počtou,
tou šuškandou, to už se tušilo, vždycky se řeklo...
Protože ta předvolání roznášeli potom zaměstnanci Židovské obce.
No a to už pak rozlítlo, to už se v Praze vědělo a říkalo se:
„Dneska večer se roznáší."
My jsme stejně směli vycházet jenom... Židi směli chodit ven jenom do osmi hodin večer,
takže po osmé hodině.
A všechny tyhle věci, samozřejmě se to roznášelo,
všechny tyhle věci, to snad ještě proto, aby vždycky ten psych..., ten psychologický dopad byl ještě horší,
všechny důležitý věci se vždycky odehrávaly ještě zase v noci.
Takže jsme v těch, v osm hodin byli doma,
seděli jsme a čekali jsme:
přinesou - nepřinesou.
Každý šustot na chodbě, že jo, jsme říkali, kroky:
„Jde to sem, jde to jinam...“
No a tak my jsme byli… Takže my jsme tyhle ty večery ani neprožívali tak moc dlouho,
protože byli jsme v tom jednom z těch prvních transportů.
Zazvonili a přinesl nám, tedy ten zaměstnanec Obce,
přines takovej proužek papíru, nějak tam bylo napsáno:
hodi... , den a hodina a místo, kam se má nastoupit.
Byly to, byl to Radiopalác nebo Veletržní palác, někdo tomu říká,
byly to takové dřevěné baráky, který patřily k Výstavišti jako výstavní pavilony.
To bylo to místo.
Den byl obyčejně, to byly tak tři dny,
byl na tu přípravu a hodina byla obyčejně velice časně ráno,
třeba v šest hodin ráno, ten a ten den jsme museli dorazit tam a tam.
Jak to vypadalo?
To už jsme všichni, vlastně ve všech židovských rodinách už jsme se připravovali do transportu,
takže všude bylo plno zavazadel a už se vědělo i že si smíme vzít třeba s sebou jenom 50 kilo.
Takže si pamatuju - měli jsme takovou váhu, mincíř myslím se tomu říkalo,
se to vážilo ty těž... ta těžká zavazadla,
kdyby se to nemohlo vážit, tak pořád jsme to vážili,
kolik se tam vejde, jestli, aby to nepřekročilo tu povolenou váhu.
No a tak se, balilo se, připravovaly se věci...
Samozřejmě bylo v zimě, že jo, kdy my jsme jeli, ale nevěděli jsme na jak dlouho,
takže i nějaké ty letní věci.
Hůř na tom byli lidi, který jeli v létě, a teď se navlíkali do zimního oblečení.
Pak se i něco, nějaký to jídlo, takže se pekly nějaký sušenky a takový věci,
který by se mohly vzít s sebou.
Takže všude v těch rodinách už se připravovali na transport.
Ještě jsem zapomněla, že při tý, v tom, v tom předvolání taky nám bylo přiděleno transportní číslo -
každý transport byl označen písmenem, to šlo podle abecedy,
že jo, „A“ první, takže my jsme byli jeden z těch prvních transportů.
Šla abeceda, my jsme, náš transport byl číslo, písmeno „L“.
A obyčejně ten transport měl asi tak 1000 příslušníků
a každý dostal číslo, takže to číslo naší rodiny bylo „L“,
tatínek měl 518, maminka 519
a mé transportní číslo je L520.
A to jsme dostali už při tom oznámení
a tahleta transportní čísla musela být napsána taky na všech zavazadlech.
Tak jsme si takovou lakovou barvou –
já tady mám dokonce, já Vám to možná ukážu... {úsměv}
Já mám jeden takový kufřík malý, originál,
s kterým jsem potom šla do Terezína
a dokonce jeden mám tady zachovaný a je tam lakovou barvou napsáno tedy to L520.
IV: Tak to bysme byli samozřejmě moc rádi...
S tím kufříkem se mi ještě nabízí jedna otázka, ovlivňovala jste třeba, jaké osobní věci Vy si tam s sebou vezmete?
HH: No já jsem to ovli... , snažila jsem se ovlivnit, ale byla jsem samozřejmě velice omezována,
protože muselo se tam do těch 50 kil se muselo tedy vyjít -
vejít oblečení na ten... , na tu dobu.
Taky v tý době ty materiály a všechno byly mnohem těžší než dneska!
My to dokonce... Když dneska mluvím s mladými lidmi, tak jim někdy říkám, jak jim by se šlo snadno,
protože dneska ty mate... , že jo, byl těžkej kufr
a těžký baťoh a i to oblečení, všechno bylo těžký.
Třeba neexistovaly... brali jsme si s sebou taky takzvaný bettrole.
Dneska by si vzal každej spacák z lehkýho materiálu, to tehdy nebylo.
To si pamatuju, že se prošívaly peřiny
a barvily se cíchy, protože jsme předpokládali,
že se tam asi nebude moct prát, tak jsme taky...
Nebyl zase materiál, že by se dostaly nežehlící barevný cíchy.
Dnešní lidi už o tom nemají představu,
ale tak jsme měly ty damaškový těžký povlečení,
ty se barvily, deky se prošívaly a dělaly jsme z toho takový role,
bettrole jsme tomu říkali...
No a teď já jsem, že jo, mně bylo těch 12 let...
Tak jednak jsem ráda malovala.
Takže to mi bylo povoleno, i vzala jsem si s sebou krabičku nějakých pastelek
a krabičku vodových barev a myslím jeden blok.
Ale mně bylo 12, ale já jsem si ještě hrála s panenkama tenkrát.
Měla jsem i velký panny, ale to řekli teda, to že ne, to že nejde.
Takže, tak jsem měla povoleno, si pamatuju, jsem si ještě měla takový dvě malý panenky
a ty jsem i teda vzala s sebou.
A dokonce si i pamatuju, že jsme zase s kamarádkou, s Evou Vohryzkovou -
to byla jedna holčička z židovský rodiny,
s kterýma jsme se potom stýkali -
že jsme i ty panenky připravovaly do transportu.
Dělaly jsme jim baťohy a dokonce jsme jim tam i šily transportní čísla
a pletla jsem jim nějaký svetr, aby měly něco teplýho.
Takže jsem i do toho... Takže to mi pak rodina teda povolila,
a to bylo právě tenhleten malej kufřík,
kterej jsem si i nějak sama nesla,
a v tom jsem měla teda ty barvičky
a i ty dvě panenky do transportu, ale to bylo všechno, víc jsem si nemohla vzít.
Možná, a to bylo snad důležitý,
každý si do tý, do toho transportního zavazadla vpašoval něco pro něj důležitýho.
Pro mě byly třeba důležitý ty pastelky a snad i ty panenky.
Ale i dospělý si tam i do toho, do těch 50 kilo - to nebylo moc -
ale každej si tam vzal aspoň třeba jednu knížku
nebo nějaký notovej materiál nebo něco takovýho,
no moc ne, ale něco takovýho si každý s sebou vzal.
IV: Pokud vím, tak ten Váš transport mířil do terezínského ghetta.
Jak to vypadalo, ty první chvíle po Vašem příjezdu?
HH: No to byl první takovej šok, protože my jsme, nám řekli, že jo,
že Židé budou někde soustředěni...
Byl teda vybrán Terezín a naše představy byly velice naivní.
A ještě jsme byli takoví velice důvěryhodní {důvěřiví},
my jsme se vždycky, po všech těch zklamáních vždycky jsme ještě trochu věřili tomu, co nás slibovali,
a všechno vždycky byla lež a všechno bylo jinak!
Ale hned na začátku - takže my jsme si představovali, že tam pojedem teda jako rodina,
no a tak někde tam budem žít a nějak pracovat
a nějak to vydržíme a přežijem, že jo, o tom nikdo nepochyboval, že by nepřežil.
Ale byl to šok hned po příjezdu,
protože hned po příjezdu nás jako rodiny rozdělili.
Muže zvlášť, ženy zvlášť.
Dokonce jsme v první chvíli nevěděli vůbec, kam, jestli ti muži jsou na stejném místě jako my.
To jsme se tedy dozvěděli velice brzy,
snad druhý nebo třetí den, že muži jsou ve stejném městě,
ale bydleli v jiných - na začátku se bydlelo v Terezíně jenom v kasárnech,
později potom se bydlelo i v těch domech,
z kterýho byli během půl roku trvání ghetta evakuováni ty civilní obyvatelé.
Tak na začátku jenom v kasárnech - já s maminkou v ženských kasárnech,
tatínek v mužských kasárnech
a nesměli jsme se stýkat, takže tohle trvalo ještě...
Tak to už bylo první, že jo, rozdělili rodiny
a... teď ta pravdě..., protože všecko to bylo, prostě ty představy se úplně zhroutily
a věděli jsme, že všecko bude zlý a jiný.
IV: Pokud vím, tak vlastně všichni dospělí v Terezíně museli také pracovat.
Kde nakonec pracovali Vaši rodiče?
HH: No tak v Terezíně byla takzvaná samospráva.
Samozřejmě všechno nařízení a všechno šlo shora,
z SS, ale ta vnitřní, ten vnitřní život byl organizován tak,
že Rada starších, že jo, byla,
a tak tatínek tam byl potom zařazen, pracoval v kanceláři,
v takovém hospodářském oddělení - wirtschaftsabteilung.
Všechny tajhlety názvy byly německý a my je dnes, i dodneška některý ani nepřekládáme.
Pracoval ve wirtschaftsabteilungu čili v hospodářském oddělení
a maminka, protože byla vyučená švadlena, tak tam pracovala v takovým,
v takový dílně krejčovský.
Většinou tam opravovali nebo upravovali třeba uniformy pro, pro vojáky a tak.
No a já jako, my jako děti, na začátku jsem nepracovala,
mně bylo 12, ale potom později, asi tak od těch třinácti, čtrnácti,
nevím, jestli to už byla pracovní povinnost…,
ale mohli jsme a pracovala jsem pak, většinou děti pracovaly v zemědělství,
v takových těch kindergarten, v dětských zahradách
nebo i přímo teda v zemědělství venku, kde pracovali i dospělí.
A to bylo... dokonce jsme se k tomu snad i dobrovolně rozhodli,
protože to byla…, první věc byla, že my - samozřejmě ta zelenina a všechno, co se tam vyrobilo,
bylo pro Němce, z toho, byl přísný zákaz si z toho něco vzít,
ale přese všechno samozřejmě jsme nějak něco vždycky...
Jednak mohli venku sníst, anebo i propašovat.
Pašovali jsme to různě schovaný někde v prádle a pod šatama,
alespoň nějaký ty odpadový listy ze zeleniny,
takže to byl takový jediný zdroj vitamínů.
A potom hlavně, že jsme se dostali taky na čerstvý vzduch,
protože jinak jsme byli přímo v ghettě a tam samozřejmě to bylo zamořený,
protože v tom maliličkým městečku, kde před válkou žilo dohromady i s vojáky,
kteří bydleli v kasárnech - v těch kasárnech bydlelo asi 3,5 tisíc vojáků
a těch obyvatel v těch domech bylo taky asi 3,5 tisíc -
čili v městečku, který dřív sloužilo pro 7000 obyvatel
nás tam bylo vždycky najednou asi 60 000,
takže vzduch byl nedýchatelný a nezdravý,
takže to bylo jako možnost.
Tatínek tenkrát taky říkal: „Jo, přihlaš se tam, aspoň se dostaneš na čerstvej vzduch.“
Takže jsem pra..., takže jsme všichni pracovali, i já, v tý... v tom zemědělství.
IV: Tak já o Vás vím, že Vy jste si tam ty barvy a pastelky opravdu nevzala jen tak náhodou...
HH: No jo, no tak já jsem ráda kreslila, to jsem říkala.
Proto jsem si je s sebou vzala a taky jsem i nějaký ten blok.
Ty barvičky mi dokonce, s nima jsem velice šetřila
a vydržely mi snad celou tu dobu.
Problém byl potom později s papírem, ale to jsme nějak...
Tatínek mi vždycky nějaký zase opatřil, zase odjinud.
Zase tam byla jiná taková zeichenstube, kreslírna,
kde byli zaměstnáni dospělí umělci,
kteří tam vyráběli oficiální nějaký propagační materiál, různé plakáty a grafy pro Němce,
ale měli přístup k materiálům a oni potom, tajně zase samozřejmě, kreslili něco úplně jinýho.
Ale takže tam ten materiál nějaký byl a odtamtud jsem nějaký i... nebo tatínek mi tam nějaký sehnal.
No, byla, bylo mi těch 12 a bylo... byl prosinec
a já jsem ráda malovala, tak jsem, ta moje první kresbička, kterou jsem udělala,
to byly dvě děti, jak stavějí sněhuláka.
A já jsem tuhletu kresbičku propašovala tatínkovi do mužských kasáren
a tatínek mi zase nějakou jinou cestou propašoval zpátky odpověď.
Odpověď zněla: „Maluj, co vidíš.“
A to bylo vůbec asi rozhodující vůbec možná v mém životě,
protože vlastně tahle kresbička, ten sněhulák,
byla moje první terezínská kresba,
ale de facto poslední skutečně dětská,
protože od té doby na radu svého tatínka jsem začala popisovat,
líčit každodenní život v ghettu.
A byla jsem dost pilná – já jsem byla v Terezíně téměř tři roky
a za ty tři roky jsem vytvořila víc než 100 kreseb.
A zachycují každodenní život v ghettu.
A protože to... fotografovat nebo filmovat v Terezíně bylo zakázáno
a neexistuje téměř žádný obrazový materiál z té doby,
kromě těch kreseb, který dělali právě ti, tajně ti dospělí malíři,
kteří oficiálně tedy byli v té zeichestube
a tajně popisovali ten terezínský život.
Ale já jako dítě, ten můj pohled byl samozřejmě trošičku jiný
a takže jsem tam zachycovala i některé detaily,
který se nenajdou vůbec nikde a jsou právě dneska velice důležitým dokumentem,
protože vlastně se nikde jinde nedo... ne... nenajdou.
IV: Zmiňovala jste se i vlastně o těch dospělých malířích,
můžete se třeba jenom několika slovy zmínit o kulturním životě v Terezíně?
HH: To je velice těžký, to se zmínit v několika slovech krátce,
protože kulturní život v Terezíně byl tak úžasně bohatý
a úroveň jeho tak vysoká,
že se to asi nikde jinde na světě nenajde, aby na tak malém prostoru vyrostlo tolik hodnotné kultury.
Byla to kultura ve všech směrech,
bylo to teda malování, bylo to divadlo, byly to různé kabarety, byly to koncerty.
Byly to nespočetně přednášek ze všech oborů,
protože do Terezína se dostali všichni Židé, především z Čech
a potom později i z ostatních okupovaných zemí Evropy,
čili byli tam z Německa, byli tam z Dánska, z Holandska, z Maďarska
a mezi nimi byli u... bylo tolik přece význačných umělců, vědců...
Takže ti vědci pak - ty přednášky ze všech oborů
a hudba tam byla nejen předvá... ,
jako provozována na představeních, koncertě,
ale byli tam taky... hudba tam byla taky skládána,
komponována a takže ten život byl úžasný
a bylo tam strašně moc kultury jak nikde na světě.
IV: Zmínila jste se o tom, že vlastně do Terezína byli sváženi Židé z celé okupované Evropy,
panovaly mezi nima nějaké rozdíly?
HH: No tak určitě, určitě trochu, protože každý národ, každá země má trochu své rozdíly.
My jsme se drželi trošku... ty skupiny národnostní se držely pohromadě.
Ale třeba... třeba i v té kultuře bylo... byla česká kultura,
bylo české divadlo, český kabaret a bylo zase německé.
To bylo dokonce dva, protože tam byli umělci, že jo, z Německa.
Takže byl německý kabaret, německé divadlo, český...
No ale jinak jsme byli, byli pomích..., to se pomíchávalo,
ale přece jenom ty skupiny se držely zvlášť.
Já jsem potom, jako dítě, a to byla jedna z velice dobrých věcí,
který udělala ta samospráva,
protože se sna..., museli samozřejmě poslouchat ty - ta nařízení,
ale snažili se, seč mohli, že jo, ten život nějak usměrnit
a především se snažili ulehčit ten život dětem.
A byla... právě zřídili domovy po děti,
zvláštní domovy - takže byl jeden chlapecký domov,
dívčí domov a ještě domov pro větší - starší mládež
a domov pro docela malý děti.
A já jsem se pak dostala do dětského domova, respektive dívčího domova,
dívčího domova L…, protože – pardon to není už transportní číslo, to „L“,
ale i ulice tam byly pojmenovány,
protože ten - ta architektura v Terezíně je velice strohá taková,
jsou tam jenom takové ty pravoúhlé ty ulice,
takže ty dlouhé se jmenovaly lange straße, čili zkráceně „L“,
a querstraße „Q“.
Bydlela jsem na ulici L
a náš domov měl číslo L410,
to byl dívčí domov a tam jsem bydlela.
A tam jsem bydlela právě s českými dětmi, s českými děvčaty.
Pak bylo ještě vedle, je jiná budova L414
a tam bydlely děti z Německa.
Bydlely tam, ale protože už pak v tom L410 nebylo dost místa pro všechny,
tam byly trochu pomíchaný, protože tam bydlely i některé české děti,
ale hlavně to bylo pro děti z Německa,
ale já jsem bydlela teda na tom L410
a tam jsme se nijak nemíchaly, to byly děti, děvčata z Čech.
IV: Terezínské ghetto také během války navštívila Mezinárodní komise Červeného kříže.
Máte na to nějaké vzpomínky?
HH: Jistě a to byl vlastně hlavní důvod, proč se Terezín liší od ostatních koncentračních táborů.
Protože to bylo sice ghetto, v podstatě to byl koncentrační tábor,
ale byl zří... zřízen vlastně za tím účelem k oklamání světa.
A za... Byla tam právě naplánovaná tahle ta návštěva Červeného kříže
a mělo, a předstíralo se, že Židé mají své město,
dokonce se tomu říkalo, že Hitler dal Židům město.
Dokonce, krom té návštěvy Červeného kříže,
tam byla ještě jedna důležitá událost,
a sice tam byl natočený propagandistický film,
který se právě jmenoval „Vůdce dal Židům město“.
A předstíralo se, že Terezín je normálně fungující město,
kde Židi žijou normálně a že se jim daří dobře.
Tomu, téhle té návštěvě přecházela dlouhá akce,
řeknu to německy „Verschönerung der Stadt“,
zkrášlo... okrašlovací nebo zkrášlování města.
A byly přesně naplánovány ulice, přesně byla naplánována místa,
která ta komise navštíví, a ta byla příslušně přizpůsobena a zkrášlena.
Takže se třeba – my jsme normálně bydleli na třípatrových kavalcích,
že jo, člověk měl jeden metr asi a 80 centimetrů,
to byl náš celý životní prostor –
aby to bylo přesně naplánováno, kudy ta komise půjde,
takže třeba v přízemích těch ulic, kudy měla projít,
se uřezávaly třetí patra těch kavalců,
aby zvenku ten pohled nebyl vidět, jak tam jsme nacpaný.
Do oken byly dávány záclonky,
domy byly malovány, dokonce se drhly i chodníky
a byly dokonce zařízeny i některé obchody.
V Terezíně samozřejmě jsme nemohli nic kupovat, my jsme do... dostávali stravu ze společné kuchyně
a tak jedině, jestli jsme někde něco vařili,
tak to bylo z těch, právě nějakejch těch balíčků,
který byly možno do Terezína poslat,
a z nich, třeba z těch odpadový, nějaký tý odpadový zeleniny, co jsme přinesly nebo tak.
Tak to bylo jenom takové vylepšení, který tam jsme někde v koutku vařili,
ale normálně jsme dostávali stravu z těch společných kuchyní.
Obchody neexistovaly a... ale dokonce taky byly zase,
byly natištěny terezínský peníze – ghettogeld,
to byly kousky papíru, bezcenný, za ty nebylo možno nic koupit,
ale mělo to vypadat, že za to ghettogeld my si můžeme v tom obchodě něco nakoupit.
Takže byly zřízeno několik obchodů:
byl tam obchod s kufry, byl tam obchod se šaty,
pak tam byl dokonce i obchod nějaký jako drogérie a obchod potravinami.
Nevím, jestli ještě nějaké jiné.
Zboží samozřejmě nebylo – takové věci se řešily tak,
že se jednomu transportu za... zabavila zavazadla
a ty kufry se pak dostaly do těch obchodů,
pak ty šaty se dostaly do těch obchodů,
i třeba nějakej zubní kartáček nebo něco takovýho
a člověk potom za tydlety, takový bony to vlastně byly,
takový ty poukázky, ty ghettogeld, mohl jít si koupit případně třeba svůj kartáček na zuby,
anebo své šaty, který by tam byl našel.
Tak takhle to fungovalo.
Dokonce bylo – škola byla zakázána,
o tom jsme mluvily už předtím, ta byla zakázána už před transporty.
Samozřejmě, že bylo i v Terezíně přísně zakázané vyučování.
Přesto tajně fungovalo dál, ale o tom bychom zase mohli mluvit jindy, nevím, kolik máme na to času,
ale před tou komisí se předstíralo, že když je normální město, tak musí být i škola,
která byla ve skutečnosti zakázána,
takže na jednu budovu se dostal nápis „Chlapecká a dívčí škola“ -
Knaben- und Mädchenschule.
Ale nebyli žáci, že jo, tak se to vyřešilo zas takovým tím šalamounským způsobem,
byly ferien, byly prázdniny, takže náhodou jako,
když sem jakoby ta komise přijela, zrovna byly prázdniny.
Tak to byla akce Mezinárodní komise Červeného kříže,
a když už bylo všecko takhle vykrášleno a připraveno,
tak se to využilo právě pro natočení toho propagandistickýho filmu „Vůdce dal Židům město“.
IV: Zmiňovala jste se o tom...
CM: To necháme na další kazetu...