IV: Paní Hošková, zmínila jste se o tom, že v terezínském ghettu byla zakázána jakákoli školní výuka,
ale zároveň tam na nějaké té ilegální bázi nějaké to školní vyučování probíhalo.
Mohla byste se o tom zmínit?
HH: Fungovalo vyučování skutečně snad ve všech oborech.
Samozřejmě to nebyla škola jako taková, nebyly tabule, nebyly učebnice,
nebyl papír, dokonce byla i nouze o tužky.
Bylo to zaká..., bylo to zakázaný.
Jedině, co se smí, co děti směly, bylo kreslení a nějaké ruční práce.
A bylo to právě i zjednodušený tím, že jsme bydleli v těch domovech,
tak bylo možný to lépe zorganizovat.
Takže měli jsme vždycky třeba připravený nějaký materiál,
jako že malujem a bylo vyučování.
To nebyli vždycky učitelé. Byli to různí pedagogové a nebo různí lidé,
kteří přišli třeba do domova, nějaký spisovatel nebo nějaký hudebník.
Nebo někdo z těch dospělých přišel a něco nám třeba vyprávěl o literatuře,
o dějinách, o zeměpise.
Velice vzpomínám třeba na paní profesorku Brumlíkovou,
která nám vyprávěla vždycky, jak cestovala,
a teď nám vyprávěla o mořích a o horách – a to byl zeměpis.
Pak přišel zase třeba někdo o té literatuře.
A učili jsme se v podstatě všechno.
Když taková hodina probíhala,
tak vždycky někdo měl dole službu
a varo... varoval před případnou kontrolou.
A to, samozřejmě, volal jako alarm, že hlásil: „Jde návštěva,“
und wir haben augenblicklich alles versteckt, was an Unterricht erinnern konnte oder woran man das hätte erkennen können,
a už jsme předstírali teda, že jenom malujeme nebo jsme zpívali.
Tak takhle to fungovalo.
Nejenže furt to fungovalo, fungovalo to zázračně,
protože neustále - náš život nebyl pravidelnej, že jo, tam se neustále něco dělo. Byly,
neustále byly transporty, ten strach z těch transportů,
to nad námi viselo, že jo, jak Damoklův meč celou tu dobu.
Znamenalo, že byl někdo v transportu, my jsme třeba celou noc nespali,
pomáhali jsme – vždycky tam byl někdo z pokoje –
tak jsme mu pomáhali.
Vždycky někdo z těch žáků odešel tím transportem.
On odešel vždycky taky někdo i z těch vyučujících,
ale on zase na jeho místo nastoupil okamžitě někdo jinej
a ono to fungovalo.
To... Vlastně to bylo plynulé...
Teď my jsme i pracovali, my jsme chodili do tý zahrady většinou.
Učili jsme se v poledních pauzách,
učili jsme se po večerech,
učili jsme o sobotách
a čím víc nám to zakázali, my jsme se strašně chtěli učit.
A i když ti učitelé odcházeli a i když i žáci odcházeli,
Je to obdivuhodný a my jsme velice vděční těmhletěm pedagogům,
který tohle to za těch podmínek dokázali.
A dokonce my jsme – protože já jsem teda končila vlastně tou 5. třídou základní školy
a po válce, když jsem se vrátila, tak jsem byla přijatá do 4. třídy,
vlastně jsem, šla jsem jenom o rok zpátky, než kam jsem patřila –
byli jsme schopný pokračovat vlastně ve třídách, kam jsme věkově patřili.
IV: To je úctyhodné.
HH: Takže si myslím, že to bylo, takhle to bylo s vyučováním.
IV: Zmínila jste se také o tom, že Vám do Terezína mohly chodit nějaké balíčky...
Jak to bylo třeba tohle limitováno?
HH: Já už přesně, přesně nevim, jak bylo, ani nevím ten termín.
Myslím, že to bylo jednou za šest neděl a nevím, jestli to smělo být kilo nebo tři.
A - co bylo ale důležitý – ten balíček směl posílat zase jenom nějaký Žid.
Těch Židů venku ale ubývalo a už nebyl třeba, venku už nebyli příbuzný,
který by vám to poslali,
takže těch balíčků bylo hrozně málo.
Ale bylo tady třeba ještě několik rodin –
to bylo i v našem případě,
že třeba tady u nás v domě bydlel i nějaký pan Stein,
kterej žil ve smíšeném manželství.
A ti Židé, kteří byli ve smíšeném manželství, nemuseli –
teda oni potom museli, ale mnohem později –
v té době ještě nemuseli nastoupit do transportu.
Takže na pana St...
A my jsme museli, abychom mohli dostat takový balíček,
tak jsme museli předem poslat takový jako povolení na ten balíček.
Tak tohle povolení, to jsme posílali na pana Steina.
A my jsme, že jo, směli taky z Terezína psát.
Psát se směly taky jenom, nevím v jakých nějakých časových intervalech,
už nevím přesně, jak dlouho.
Jsme směli napsat korespondenční lístek hůlkovým písmem,
eventuelně na stroji, což měl málokdo příležitost.
Ale můj tatínek, protože pracoval tam v kanceláři,
tak měl přístup i k té... i k psacímu stolu,
což je teďka, proč to řeknu i důležitý, protože –
a směly jsme napsat jenom 30 slov.
A na tom prvním lístku, který tatínek poslal panu Steinovi,
psal to, že jo, černou páskou,
ale taky jako nějak tam dal i tu červenou, že první písmena,
první písmena každé řádky začí..., dala dohromady jméno té rodiny.
Tam bylo „Pěchoč“.
Tak tatínek nějak sestavil tento a to, jako tak nějak tam přimíchal tu červenou pásku,
takže dohromady tahleta písmena, napsaná trochu jinak, dala to jméno.
Takže - protože pan Stein, že jo byly příděly jídla.
Všichni lidi měli malý příděly.
Židé je měli ještě menší.
Takže těžko by nám býval i třeba pan Stein ze svého pří- přídělu mohl posílat balíčky.
Ale on pochopil tedy z toho, že to má dát těch Pěchočům.
Pěchočovi byli sousedé ve vedlejším domě,
kteří pocházeli ze Sudet a v té době utekli do Prahy
a měli tady vedle v domě obchod s potravinami.
Pan Pě..., pan Stein pochopil, že balík teda má dát Pěchočům
a pan Pěchoč byl jeden z těch, kteří, jak jsem říkala na začátku,
třeba nás zdravili na ulici –
tehdy, to už se dneska taky nedělá,
smekal klobouk třeba, že jo, ostentativně prostě zdravil.
No, byli to velice slušní lidi, tahleta... ti Pěchočovi,
a ti teda dali dohromady ten balíček.
A pan... a odeslal ho pan Stein.
Dokonce – byla jenom jediná pošta v Praze,
v Ostrovní ulici, odkud se tyhle balíčky do Terezína směly posílat
a pan Pěchoč byl tak úžasnej, že on ten, že ten balík i do tý Ostrovní ulice až nesl,
ale pan Stein ho tam teda jako Žid poslal.
Myslím, že těch balíčků jsme za tu dobu dostali asi deset.
Nebyly to žádný velký zázraky,
obyčejně tam byl bochník chleba,
trochu mouky, trochu cukru, nějak, možná nějaká sušenka,
nějaký možná takový ten válečný margarín.
Tehdy se dělalo taky nějaký takový, říkalo se tomu nějaký jako medový máslo,
takový... něco takovýho a nějakej kousek suchýho salámu.
To bylo asi všechno, ale pro nás to samozřej...
Nebo poslali nám hotovou jíšku nebo něco takovýho.
No, dneska by byly pytlí – víte, já to vždycky srovnávám s dneškem.
Dneska by poslali, všechno by bylo v prášku,
polívky v prášku, kaše v prášku, ale tehdy to bylo takhle..
Tak, nebyly to velký, ale byla to, byl to pro nás veliký přínos.
Takže prostě takhlenc my jsme dostávaly ty balíčky.
IV: Měli jste třeba nějaké informace o tom, co se děje mimo Terezín?
HH: V Terezíně nebyl ani telefon, ani noviny,
samozřejmě rádio a nic takovýho.
Přesto se do Terezína, většinou prostřednictvím těch českých četníků,
protože my jsme v Terezíně nebyli hlídáni esesáky -
samozřejmě oni mohli chodit na kontrolu, což dělali,
to byly právě ty kontroly, před kterýma jsme okamžitě varovali -
ale služby měli čeští četníci, což byli většinou velice slušní lidé.
Taky jich mnoho tuto slušnost zase zaplatilo životem,
protože se pak na nějaké ty kontakty,
který oni zprostředkovávali, že se na to přišlo.
Takže nějaké ty zprávy se do Terezína vždycky, nějak se dostaly.
Takže to fungovalo – dokonce ty zprávy byly ještě lepší a rychlejší,
než ve skutečnosti byly,
protože hlavní zprávy vždycky byly, kde už je fronta,
jak postupuje.
Vím, že vždycky se říkalo: „Němci, jako už, jako už jsou tam a tam.“
A ono to bylo pravda teprve až za dva měsíce,
takže postu- postupovalo se rychleji, než to bylo pravda.
Říkalo se tomu „bouges“ třeba -
to byla taková, ty zprávy a takovou tou tichou poštou.
Dokonce existoval, myslím, že je v Terezíně vystavena taková,
takový velice primitivní přístroj,
který tam někdo sestavil a bylo možno ne odtamtud vysílat,
ale byla to nějaká pří..., že mohli přijímat nějaké zprávy.
To tam bylo někde tajně, někde umístěno.
Takovej je to dřevěnej kufřík na krys-, nějaký ty krystalky...
velice primitivní, takže i odtamtud…
A když někdo, že jo, vyslechl, tako... zachytil takovou zprávu,
během čtvrt hodiny to znalo celý ghetto.
Ale telefon, noviny, rádio samozřejmě nebylo.
IV: Zmiňovala jste se o tatínkovi a mamince...
Jak to bylo s tou Vaší širší rodinou? Setkali jste se v Terezíně?
HH: V Terezíně jsme se se..., postupně tam.
My jsme byli jedny z prvních.
Úplně první byl můj strýc,
úplně první, ten jel tím trans...
těma... První dva - teda prvních pět transportů Židů z Prahy jelo do Polska,
do Lodže.
První dvě skupiny byli jenom muži,
„AK“ se jmenoval ten transport,
to byly arbeit-, pracovní komando, arbeitskommando.
Ti jeli jako připravit to ghetto.
A tak strýc můj, Josef Polák, byl jeden z těch prvních.
A ten byl vlastně první a my jme byli druhý z rodiny, transport L.
Během týdne nebo několika dnů přijel transport M,
šlo to za sebou, abeceda...
A to přijela moje teta, to byla jeho manželka.
A pak nějak postupně přijeli další tety, přijela i babička –
a pak zase postupně zase odjížděli…
IV: K tomu se dostáváme vlastně od transportů do Terezína k transportům z Terezína.
Říkala jste, že jste se toho velmi báli,
tak předpokládám, že Vy jste to třeba mohli vědět už právě z toho,
od těch uprchlíků z toho Německa, ale...
HH: Když jsme jeli do Terezína, nevěděli jsme nic
a mysleli jsme si, že teda v tom Terezíně –
jak jsem říkala, jeli jsme tam s tou naivní představou,
že tam teda budem a tam vydržíme přes tu válku.
To byl samozřejmě zase klam,
který už... protože do Terezína transporty nejen přijížděly,
ale i odjížděly.
A už od ledna čtyřicet dva začly transporty do Terezína nejen přijíždět,
ale i odtamtud odjíždět.
A to byl právě ten strach být zařazen do nějakého toho transportu,
protože Terezín byl v podstatě jenom přestupní stanicí do dalších lágrů.
IV: Bohužel Vám se ani vlastně to předvolání do toho transportu z Terezína nevyhnulo.
Jak to probíhalo ve Vašem případě?
HH: No probíhalo to v podstatě vždycky zase stejně, zase muselo...
Zase nařízení bylo: „Musí odejít 1000 lidí.“
To bylo jedině limitováno, někdy tak, že třeba muselo to být třeba 1000 práceschopných.
Jindy to bylo třeba 1000 starých,
přes 65 let nebo tak.
Tak nějak to znělo,
vždycky to bylo a tu listinu musela sestavit zase ta samospráva.
To bylo samozřejmě velice těžký a to je - to je velice komplikovaný.
Oni museli prostě odevzdat listinu 1000 lidí
a těch 1000 lidí muselo, muselo odejít.
Samozřejmě se lidi různě snažili se z toho vyreklamovat,
že jo, přes známý, to, to byly veli- velice těžký věci.
Já vím, že potom nakonec, když tatínek, i když byl v transportu –
my jsme tam vydrželi dost dlouho,
tatínek byl právě v tom hospodářském oddělení...
Vydrželi jsme tam téměř 3 roky.
Pak byl zařazen i tatínek do transportu
a maminka tenkrát taky mu říkala: „Jdi, zkus to vyrek..., třeba by tě vyreklamovali.“
A tatínek tenkrát řekl:
„No, ale vždyť místo mě by musel jít někdo jinej...“
A to tak bylo…
IV: Vy jste se ale také zmiňovala, že vlastně, když jsme o tom mluvili předtím,
že Vy jste byli i jako rezerva pro některý transporty.
HH: Jednou...
IV: Co to znamenalo?
HH: Jednou jsme – protože muselo odejít 1000 lidí.
No, mohlo se stát, že já nevím, třeba někdo mezitím umřel nebo něco,
těch...nějakým způsobem prostě někdo třeba nena... nemohl nastoupit.
Tak bylo vždycky ještě nějaký počet lidí,
přes ten, přes ten daný, bylo to většinou 1000, někdy 1500 lidí
v tom transportu, ale bylo jich vždycky zařa... jako několik víc
a ty byli v takzvané rezervě.
A my jsme dokonce jednou v takový rezervě byli,
ale prostě jsme nepřišli na řadu.
IV: Co to bylo za transport?
HH: Byl to myslím ten zářijový transport.
A to byly ty transporty, co tehdy šly do toho takzvaného...
do... v Osvětimi do takzvaného rodinného tábora.
A byly to vlastně ty transporty –
to vlastně dodneška nikdo úplně přesně neví,
co se tím tehdy zamýšlelo, s tím rodinným táborem,
ale snad se i očekávala nějaká taková návštěva
toho Mezinárodního kříže nebo nějaká kontrola i tam,
tak snad proto.
Protože normálně v Osvětimi, že jo, muži, ženy bydleli zvlášť,
nikdy ne rodiny pohromadě.
Ale tenhleten rodinný tábor byl snad –
ale neví se to jistě, není to...
že snad se tam očekávala zase nějaká taková kontrola
a mělo se opět předstírat,
že i tam se žije jakoby nějak v podstatě normálně a ne tak hrozně.
Jenomže potom, po půl roce tento transport byl,
eh... to bylo ze 7. na 8. března {1944},
bylo to zase transport českých Židů.
Bylo vybráno asi to datum zase snad proto,
to byly právě Masarykovy narozeniny,
a ten jeden transport byl,
ten teda rodinný tábor měl to -
přes asi třia...víc než 3,5 tisíc lidí...
Byl zaplynován té jediné noci ze 7. na 8. března.
A pak byl ještě jeden transport
a který zase tam v tom, v tom rodinném táboře.
A oni už věděli osud těchhle lidí,
takže oni očekávali, že – to byla takzvaná jako karanténa –
a počítali, ti už ale s tím počítali,
že až za půl roku, že zas na ně přijde řada,
že budou zase zaplynováni.
Ale to se tehdy nestalo a potom tihle lidi byli nějak rozděleni,
částečně tedy posláni do plynu,
ale částečně z nich ještě zase posláni do pracovních táborů.
IV: Měli Vy jste třeba nějaké informace od těch příbuzných nebo známých,
kteří do té Osvětimi nebo na východ jeli dřív než Vy?
HH: Vůbec. Ne.
My jsme neměli... odešli, že jo, odešli naši příbuzní
a tím končí stopa.
Ale, co Němci udělali?
Zase, aby lidi odcházeli v klidu –
protože my jsme neměli přece tušení, kam ty transporty jdou...
Nám se říkalo, že se bude stavět ještě nějaký nový ghetto
a takže jsem si říkali: „No, tak bude to asi něco podobnýho.“
A nikdo netušil, slovo „Auschwitz“ snad jsme ani neznali,
jsme vůbec nevěděli, že něco takový existuje.
A co udělali, aby ty transporty šly v klidu?
Právě tomuhle transportu, který byl zaplynován v tom,
v té noci ze 7. na 8. března,
nechali napsat korespondenční lístky
a ty korespondenční lístky adresovali a poslali je příbuzným do Terezína.
A eště jim nějak namluvili,
že to musí projít cenzurou
a že to bude dlouho trvat
a aby to jako nevypadalo tak nápadně,
že to tak dlouho trvá,
tak je nechali napsat jako datum jako pozdější,
aby to nevypadalo, že to bylo tak dlouho na cestě.
Takže jim nechali napsat datum, já nevím kolikátýho,
snad 15. března.
Ty lístky skutečně do Terezína došly
a teďka, že jo, jsme říkali: „No, tak tam jsou.“
Zpáteční adresa zněla „Arbeitslager Birkenau“,
že tak jsou v nějakým pracovním táboře...
„No tak tam pracujou, tak tam budem zase pracovat.“
Takže na tu chvíli – to bylo datum, ty dopisy měly datum pozdější,
než oni… byli po smrti.
Tak takhle to fungovalo a nás tím uklidnili,
protože jsme si mysleli: „No, tak oni tam žijou.“
Jedině, snad v těchletěch... stejně tak jako tatínek,
nějakou tou šifrou napsal, že to má přijít tomu panu Pěchočovi,
tak třeba takovéhle nějaké šifry se dostávaly do těch lístků,
takže někdo tam třeba napsal:
„Asi se sejdu brzy s babičkou.“
Nebo: „Uvidím strýce toho a toho.“
A jen ta rodina samozřejmě věděla, že ten člověk už nežije.
Tak takhle nějaké ty šifry se v těch povolených
zase nějak těch třiceti nebo kolika slovech,
který byly povolený,
tak takhle nějak se ty zprávy tam dostávaly.
Někdy jsme tomu ani nerozuměli
anebo jsme tomu ani snad nechtěli rozumět.
Nikdo si to nedovedl představit.
IV: Říkala jste, že Váš tatínek nakonec jedním tím transportem odešel,
takže jste zůstaly....
HH: No, oni právě tehdy – to bylo už na podzim čtyřiačtyřicet...
Říkalo se, že se bude stavět nové ghetto,
dokonce se mluvilo něco o Německu,
někde v Königsteinu.
A dokonce jim řekli, že jejich rodiny budou chráněny.
Tak tatínek odešel s toudletou nadějí, že...
Ne to byly první dva transporty.
V tom třetím se směly už ženy hlásit dobrovolně s sebou
a maminka se tenkrát chtěla hlásit
a tatínek jí to nedovolili, říkal: „Ne, už kvůli Helze,“ že jo,
kvůli mě, že jo, aby prostě tam zůstala.
Takže odcházel snad s tou nadějí,
že my s maminkou jsme v Terezíně.
A dva dny potom jsme byly zařazeny do transportu i my.
A trošičku jsme se i jako zase no ne těšily,
ale doufaly jsme, že se s tatínkem sejdem.
Já si pamatuju, že jsme na cestu vyfasovaly nějakej kousek paštiky
a něco a že jsme to schovávaly po cestě
a představovaly jsme si zas tak naivně,
že tatínek tam bude někde třeba čekat na nádraží nebo co,
abychom mu měly hned co dát.
No, tak jsme jely – jediné, co na tom bylo pravdy,
že jsme jeli na to stejné místo.
Ale to stejné místo se pak ukázalo, byl Osvětim a všechno bylo jinak.
IV: Jak o vypadalo na té rampě?
HH: Když jsme, my jsme jely teda s tím, s tou nadějí nebo s tou myšlenkou,
že jedem do toho Königsteinu...
Jely jsme v zavřených dobytčácích,
bez světla, bez vzduchu, téměř bez jídla,
teda ten kousek tý paštiky, kousek chleba.
A tak jenom tak těma skulinama z vagónu jsme koukaly, kde jsme,
a někdo říkal: „Vždyť my už, to už je, to už není Německo, tady jsou nějaký divný nápisy,
vždyť my už jsme někde v Polsku.“
Tak jsme jely dlouho, asi 24 hodin.
Vlak zůstal stát, otevřely vagony a teď na nás začli řvát, že jo, německy:
„Los, los, raus, schnell, alles da lassen, raus.“
Takže jsme nechaly všechno ve vagóně
a teď jsme stály na tý rampě.
A to je snad ten nej... - někdy se mě ptaj lidi, co byl nejhorší moment v mým životě.
Tak snad tohle, protože my jsme zůstaly stát
a teď jsme viděly ten vlak, teď jsme viděly ostnatej drát,
za tím baráky, lidi v těch pruhovanejch šatech,
jsme říkali: „Jsou v pyžamu, nebo co to je?“
Štěkali psi a řvali na nás, a to bylo prostě…
Jsme nejdřív myslely, že to je nějakej omyl nebo co,
a vzadu kouřily nějaký komíny, a to jsme říkaly: „To je nějaká továrna nebo co?“
To bylo krematorium.
A stály jsme tu frontu a vepředu stál esesák,
snad to byl Mengele, to nevím, ani bych ho nepoznala, jsem nevnímala,
jak vypadá, a viděly jsme, že rozdělujou lidi na dvě skupiny:
napravo, nalevo.
A viděly jsme, že nějak nalevo jdou, nějak na jednu stranu, že šly starší lidi
a matky s malejma dětma,
a napravo, že šli jako nějak mladší.
A teď ti vězni, kteří tam už byli dýl a který pomáhali při tom transportu,
tak jenom nám pořád jako šeptali, říkali:
„Všichni jste zdravý, všichni jste práceschopný,
nepatříte k sobě, nejste jako rodina.“
Tak to byl takový moment, kdy si pamatuju,
že jsem se i modlila, říkala jsem: „Pane bože, jestli...“
Ne, jako nemodlila jsem se, abych nezahynula, ale:
„Jestli musím zahynout, nenech mě zahynout pozdějc, než maminku,
nenechávej mě tady samotnou.“
A pak si ještě – mně nebylo ještě 15, že jo, to bylo, jsem rozená v listopadu,
todle bylo v říjnu – a teď si pamatuju, že jsem si říkala:
„No, jo, když máme jít na práci, to je třeba jako málo,
kdybych řekla, že jsem, že je mi 15.
Já řeknu, že je mi víc.“
A mamince bylo tehdy osmatřicet a říkala:
„Já řeknu, že je mi míň.“
A pamatuju se, jsem honem počítala, když...
Co když se mě nebudou ptát, kolik mi je let,
ale třeba se mě zeptá, kdy jsem se narodila.
Jsem honem počítala zpátky, že jo, ´29, ´28, ´27...
„Řeknu ´26.“ A tak todle byly ty momenty –
a maminka zase si něco přidávala.
A dokonce, když jsem byla vloni ve Flossenburku [Flossenbürg],
tak jsem tam se našla, našla jsem tam své číslo,
našla jsem tam své jméno,
našla jsem tam i 10.11., to všechno fungovalo,
a byl tam špatný ročník.
A já jsem to původně šla tam hlásit a říkala jsem:
„Tam máte chybu, tam je špatně napsanej můj rok narození
a je tam i špatně napsanej rok narození mý maminky, opravte to.“
Až teprve, když jsem přijela domů, do Prahy,
jsem si uvědomila, že to vůbec nebyla jejich chyba {úsměv}.
To byl ten rok, který my jsme tam hlásily.
Takže to tam je správně, ale ne, ne... ale nesouhlasí to se skutečností.
Ale je to rok, který jsem hlásila.
Ale měla jsem teda štěstí, nikdo se mě neptal,
jako v kterým roce jsem se narodila,
ani kolik je mi let, a vlastně to byl moment, kdy se stal v podstatě zázrak,
protože děti mladší než 15 let –
bylo nás v Terezíně 15 000 takových.
A asi 250 dětí zůstalo až do konce války v Terezíně,
ale ostatní děti všechny jsme šly do Osvětimi
a všechny děti mladší než 15 let,
ty neměly šanci bejt vybraný na práci
a všechny šly z rampy rovnou do plynu.
A tehdy se stal teda ten zázrak nebo náhoda, osud, nevím,
prostě mávnul na mě napravo
a ještě navíc i maminku na tu stejnou stranu,
protože těchhle dětí, kterejm nebylo patnáct
a prošly touhle selekcí, nás byla asi stovka,
ale skoro všechny zase byly roztržený od těch matek,
ty matky šly na druhou stranu.
A já jsem měla úžasný štěstí, že jsme se obě s maminkou dostaly na tu stranu života,
což pro tu chvíli znamenalo,
a obě jsme se dostaly tedy na tu pravou stranu.
Ale to ještě nekončilo, no a po týhletý, po tom rozdělení,
pak nás nahnali do takovejch baráků,
kde jsme se musely svlíknout donaha,
všechno, svlíkli nám že jo všechny šaty, vostříhaly nás, voholily nás,
vykou-, no vykou..., prošly jsme takovou nějakou koupelí,
mokrý zase ven a daly nám nějaký hadry. A bylo to příšerný.
A byla jsem v té Osvětimi snad 10 dní. Já to dodneška nevím přesně.
Protože to bylo něco tak příšernýho,
A den a noc, to bylo hrozný...
A rozdíl mezi Terezínem a Osvětimí je nepopsatelnej.
A my, kdo jsme byly dá... dál - některý jako si myslej,
třeba že Terezín bylo hrozný místo,
ale my, co jsme byly dál, vzpomínáme na Terezín, jako na ráj jsme na to vzpomínaly.
To je nepopsatelnej rozdíl.
No a protože v Osvětimi jsme bydlely zase na těch dřevěných kavalcích,
třípatrových, ale to byly takový dlouhý baráky,
tam byly ty kavalce, ale ne jako v Terezíně, že každá...
V Terezíně měl každej teda ten jeden kavalec,
ten metr osmdesát.
Každej měl nějaký slamník nebo matraci a svoji tu prošívanou, ten, ten, tu deku, co si přivezl.
To byly holý pryčny, žádný matrace, žádný deky.
A nacpali nás deset lidí na tu jednu pryčnu –
to bylo původně pro čtyři –
vyfasovali jsme jednu misku,
těch 10 lidí dohromady, žádnou lžíci, nic,
a tam občas, ne pravidelně přivezli nějakej kotel s něčím,
říkalo se tomu polívka, že jo, jako nějaký, něco hroznýho
a to jsme dostali do tý misky a z toho jsme to tak nějak chlemstali jako psi…
Tak to byl rozdíl mezi Terezínem a Osvětimí.
Ale měla jsem zase – a teď a neustále nás vždycky vyhnali zase znova,
zase svlíknout donaha.
Teda měla jsem jenom jedny šaty, takový letní, červený, si pamatuju,
neustále jsme stáli venku fro..., apely jsme hodiny, dlouho, apely.
To bylo v říjnu, byla zima a pršelo,
si pamatuju, ty červený šaty, že z nich takhle tekla voda,
takhle červená po mně tekla.
A neustále a vždycky zase nás a pořád nás zase znova vybírali.
Vždycky nás prohlíželi a zas někoho třeba vyřadili.
No ale prošla jsem těmahle těma x selekcema
a měli jsme to velký štěstí, že po těch, asi těch 10 dnech,
byla zase selekce, ale oni nás po tý selekci nahnali zase někam
a dostali jsme – tam bylo několik hromad, ne už jenom jedna hromada se šatama,
ale byla jedna šata... hromada s nějakým jako prádlem,
nějaká, nějaký šaty, jiná nějaký kabáty a boty.
A z každý tý hromady jsme si směli vzít jeden kus,
co zrovna kdo chytil.
No, někdo chytil letní šaty, někdo zimní,
to jak bylo... to šlo všecko velice rychle.
Měla jsem štěstí, dostala jsem takový šaty a dokonce kabát,
takovej dlouhej, mi byl až na paty, já jsem z něj byla strašně šťastná,
protože jsme byli tak strašně vymrzlý.
Dostala jsem zelenej kabát, dlouhej,
a z tý hromady těch bot jsme si směli vzít dvě boty.
Dvě boty, ne, ty nebyly po párech,
takže každej chytil dvě boty
a měla jsem zase štěstí, že jsem teda měla i pravou a levou,
sice každá z úplně jinýho páru,
jedna měla takovej vyšší podpatek,
jedna nižší, ale měla jsem boty, dvě,
pravou a levou, a ten kabát.
No a pak nám dali dokonce kus chleba
a zase kus nějakýho salámu.
To jsme takhle drželi v ruce a zase jsme šli do vagónů, zase dobytčích.
A já už se pomalu dostanu až… do… Freibergu,
protože to byl dlouhej vlak
a vždycky někde jsme zůstávali stát a tím vlakem nás rozdělovali do různých pracovních táborů
a tím jsem se dostala do pracovního tábora ve Freibergu u Drážďan.
IV: Jak to vypadalo při tom přijezdu?
HH: Přijeli jsme zase v noci. Všechno vždycky bylo v noci.
A zase jsme dlouho šli.
Vůbec jsem nevěděla, jakým městem jsme procházeli.
Nás hnali v noci, a přišli jsme do budovy,
což byla továrna, a i v tý továrně nás ubytovali.
ale mělo to jednu úžasnou výhodu,
tam bylo dokonce ústřední topení, takže tam bylo teplo.
Tam bylo teplo až moc, což bylo na jedný straně výhoda,
a na druhý straně tam se příšerně množily štěnice.
Tam bylo tak strašně štěnic a to bylo utrpení.
To bylo utrpení a těch jsme se nemohly teda zbavit.
Zvlášť některý lidi jsou na to zase víc nějak alergický,
takže některý lidi nemohli ani na těch kavalcích spát a spali někde na zemi
a pamatuju si, že volný dny, soboty nebo ty neděle,
jsme trávili tím, že jsme hubili štěnice.
Ale to bylo samozřejmě bezvýsledný,
protože ty se množily daleko rychleji, než my jsme je stačili zlikvidovat.
na těch kavalcích a byli jsme zařazený do práce.
Dostali jsme zase čísla, protože to byl pracovní tábor
a každý pracovní tábor měl nějaký mat..., nějakou mateřskou základnu,
a náš trans..., náš lágr patřil do Flossenburku {Flossenbürg}.
A my jsme z Flossenburku dostali taky vězeňská čísla.
Nemám tetování,
my jsme do toho – to jsem zapomněla, když jsme přišli do Osvětimi,
tak tam lidi tetovali, ale my jsme přišli v tom říjnu,
kdy šlo už těch transportů tolik a to už, rovnou, to už šlo ke konci války
a oni to velice pospíchali s tím, takže to posílali z rampy rovnou do plynu.
Pravděpodobně takhle zahynul i můj tatínek,
protože my jsme tatínkovo jméno pak po válce nikde, na žádný listině nenašli zaregistrovaný.
Čili on ani asi nebyl zaregistrovanej v Osvětimi
a tam končí stopa, takže šel rovnou do plynu.
A my jsme nebyli tetovaný v Osvětimi.
A ve Freibergu jsme dostali číslo,
takový kový..., kovový kolečko, a to jsme nosili tady přišitý na, na šatech.
To bylo číslo, to jsme věděli, že to je číslo z lágru,
kam patříme, a to byl Flossenburk.
IV: Říkala jste, že jste byli určený na práci.
HH: To číslo si dodneška, pardon,
to číslo, tím jsme se museli hlásit
a museli jsme se samozřejmě hlásit německy.
Já jsem německy vůbec neuměla, když jsem odjížděla do Terezína,
ale všechny ty nařízení a tak, tak jsem se tak trošičku naučila
a tohle číslo jsem uměla nazpaměť –
vierundfünzig dreihundert einundneunzig – to je moje trans..., to je moje číslo.
Paní Miková má to číslo, má dokonce ten seznam a souhlasí to.
Je to to číslo, který jsem našla, a to jsem se naučila německy
a tak ho dodneška umím.
Dokonce jenom v němčině, tady do češtiny si ho musím překládat zpátky.
No a tak jsme bydleli...
A tam jsme byli pak zařazeni do práce.
To byla továrna na... dělaly se součástky do letadel.
Maminka dělala v jiným oddělení,
ve druhým patře, kormidlo,
a já jsem dělala takový nějaký okýnko,
jsme tam nýtovali na křídlech.
Pracovala jsem.. a byly tam, bylo nás tam 500,
byly jsme tam Češky a Slovenky nějaký k nám přišly...
Ty Slovenky ovšem přišly..., ty šly vlastně rovnou z domovů do Osvětimi,
ty na tom byly mnohem líp, než my,
protože my už jsme měly průpravu tři roky Terezína za sebou,
ale oni ze Slovenska přišly rovnou do Osvětimi a byly přidány k nám.
Takže my jsme byly Češky a Slovenky, na jednom patře jsme bydlely,
a pod námi v prvním patře bydlely Polky.
Bylo 500 Polek a pracovala jsem společně s nějakou,
Genia se jmenovala a maminka pracovala s nějakou Broniou.
IV: Kolik hodin denně jste musely pracovat?
HH: Pracovalo se 12 hodin a někdy i 14
a dělalo se na směny, od šesti do šesti.
Ale - no to ještě bylo dost, dost ještě – a předtím samozřejmě nás brzy budili,
takže se stál předtím apel a potom apel,
takže na toho, na ten odpočinek toho zbývalo málo.
Ale to trvalo do ledna, jsme bydlely v tý továrně,
ale pak nás přestěhovali.
Tam někde za městem vystavěli takový baráky dřevěný
nebo nějak, byly taky trochu betonový,
takový baráky, a tam nás přestěhovali.
Stěhovali jsme se v lednu.
My jsme neměly punčochy, já si pamatuju, že jsme chodily ve sněhu,
teď v těch hroznejch botech, bez punčoch
a 29. ledna, to si pamatuju, jsme vyfasovaly punčochy –
takový šedivý, takový hrubý – a chodily jsme pak, ale to bylo zase…
Takže my jsme spaly v těch barákách.
Ty byly čerstvě vystavěný, vlhký,
nám to kapalo, že jo, ty - to povlečení se nedá říct, ty deky, co jsme měly,
to bylo mokrý, když jsme přišly večer domů,
protože kapala z toho voda, a bydlely jsme…
No a teď jsme stály, ráno nás budili velice brzy,
takže nejdřív jsme stály apel tam,
ještě v těch barákách.
Pak jsme šly pěšky, já nevím, je to půl hodiny, já nevím.
Je to kus pěšky do tý továrny,
pracovaly jsme těch 12 nebo 14 hodin,
pak jsme zase šly pěšky
a zase jsme stály apel, jsme... strašně málo jsme spaly.
IV: Jak se k Vám chovali třeba dozorci a dozorkyně?
HH: No tak dozorci a dozorkyně se moc dobře nechovali,
nikde, ale náš, ten se jmenoval myslím Josef Beck,
byl náš scharführer, to byl ten hlavní.
Ty aufseherky, no, nechovaly se, když se některá někdy chovala trochu líp,
totiž ony hlídaly zase nejen nás,
oni se hlídaly vzájemně, že jo, to tak fungovalo.
I se tam sem tam někdy objevila, jedna byla myslím docela slušná,
ale tu pak hned zas vyřadili.
Oni je... Ta tam moc dlouho nebyla.
Ale ještě nejenže jsme tam byli s těmi dozorci,
my jsme každá byly přiděleny k nějakému mistrovi.
A to byli Němci, většinou nějaký starší,
který už buď nenastoupili na frontu,
nebo byli nějaký ra-, po nějakým zranění,
už nemohli dál na frontu, takže každá jsme měli toho mistra.
No, oni s námi zacházeli tak různě,
oni vůbec nevěděli, kdo, kdo my jsme, oni vůbec neměli představu, no.
Taky, taky se chovali různě,
ale my jsme s nima v podstatě nesměli mluvit, ani oni s námi.
Sem tam některej byl jako slušnější,
že třeba jednou jedný snad přinesl punčochy a tak, ale,
no, nechovali se moc dobře.
Byli to takoví ty německý vys..., nějaký vysloužilci,
který se tam vlastně – oni se tam ulejvali v tom,
protože my jsme za celej ten – my jsme tam byly 5 měsíců –
a za těch 5 měsíců si pamatuju, že se asi vyšly..
Jednou nám to s velkou slávou ukazovali,
snad jedno hotový letadlo,
ale tam se vlastně práce víceméně předstírala
a oni tam byli docela ulitý z tý fronty.
No ale pracovaly jsme tam až do dubna
a pak už se to dál nedalo předstírat, práce už nebyla.
Takže v dubnu potom tu továrnu zavřeli
a pak už jsme bydleli jen v těch barácích.
A pak už ale, když už jsme nepracovaly, tak už nám pak téměř vůbec nedávali jíst,
tak jsme opravdu, tam jsme vypásly tu trávu,
která tam rostla, jedly jsme kořínky.
Ale ještě bych se možná měla zmínit,
když mluvím o té továrně,
že jsme tam byly v té době, když byl ten velký nálet na Drážďany.
Ten si velice pamatuju, už předtím byly spousta náletů,
protože už si to tam nějak vždycky ta letadla tam přelétala, že jo.
CM: Poprosíme na další kazetu tady ten nálet, jo?