IV: Zmínila jste se o onom únorovém velkém náletu na blízké Drážďany,
můžete k tomu něco říci?
HH: No těm, tomu velkýmu náletu předcházely ty přelety.
Tam bylo... měli jsme spousta alarmů, náletů,
pamatuju si, že nás – já myslím, že jestli nás vůbec pouštěli, ne nás...
Jednou nás snad pustili do krytu,
ale potom se jim to, protože sami měli strach, že jo,
tak potom rozhodli, že nás do krytů vůbec pouštět nebudou,
jenom se v továrně zhaslo.
A to si pamatuju, že první moje,,, nám bylo v podstatě jedno, jestli...
Víte, že nám bylo úplně jedno, jestli to tam uhodí, nebo ne.
Moje myšlenka byla jediná, jako nechtěla jsem tam zůstat sama,
takže protože maminka dělala v druhým patře a já v prvním,
a to jediný, co jsem udělala, že jsem honem utíkala do druhýho patra.
A pak jsme tam byly s maminkou spolu, to bylo zhasnuto
a my jsme seděly, dokonce jsme si případně i lehly,
já jsem se i naučila - taky dodneška dokážu spát v jakékoliv poloze a kdekoliv
my jsme si lehly na tu chvíli třeba na ty stoly,
na ty pracovní stoly a spaly jsme.
My jsme, jenom jsem... byla jsem prostě s maminkou spolu
a teď jsme čekaly – uhodí, neuhodí.
Ale oni měli strach teda, teda oni myslím tím ty Němce.
Tak oni strašně jako utíkali do skle..., do krytu
a dokonce si pamatuju, že jednou nějak utíkali a jeden si z nich zlomil nohu, jak utíkal,
a my jsme z toho měli hroznou radost.
No, a pak si pamatuju teda ten velký nálet,
to asi týden bylo rudý nebe.
To je asi 30 kilometrů odtamtud vzdálený,
tak jsme viděli to rudý nebe a viděli jsme po silnici uprchlíky.
A Vy se asi budete ptát na pocity.
My jsme z toho měly radost, říkaly jsme: „A už na ně došlo, táhnou jako my.“
Takže jsme se i docela těšily.
IV: Měli jste tam vůbec... nebo měly jste možnost sledovat nějaké reakce
od právě civilního obyvatelstva v tom Freibergu, nebo?
HH: My jsme vůbec nepřišly s lidma do styku.
Ten jedinej člověk byl ten mistr
a kromě nás tam v tý továrně pracovali ještě nějaký Francouzi a Italové,
ale ty měli samozřejmě, ty měli jiný podmínky.
Ty bydleli, já nevím, oni bydleli někde...
Oni mohli jít, že jo, po práci, oni šli volně domů.
A my jsme měli zakázáno se s nima stýkat.
Ale sem tam samozřejmě k tomu i došlo,
dokonce se pama... si pamatuju, že se tam odehrál takový nějaký milostný román
a dokonce který snad i s happy endem...
Myslím, že oni potom – takže ten, teď nevím, jestli to byl nějakej Ital,
se tam zamiloval do jedný tam někde, a my jsme to vždycky všichni tam jako hlídali, že jo,
a dávali jim možnosti, že někde u la..., u záchodů,
tam někde se jako mohli sejít.
A on jí vždycky přinesl jako nějakej kousek toho chleba nebo něco,
takže i takováhle nějaká love story se tam odehrála
a která myslím snad i přetrvala do, do míru.
Ale jinak jsme s nima nesměli mluvit
a oni měli teda lepší podmínky, než my.
Ale nesm... Ale jinak my jsme nepřišli s lidma vůbec do, vůbec jsme nepřišly do styku.
My jsme šly v tý koloně tam, v koloně zpátky.
IV: Jak to tam vypadalo se stravováním?
HH: Se stravováním - to bylo velice jednoduchý:
takže ráno jsme dostali takzvaný kafe, černou vodu,
v poledne jsme dostávaly nějakou polívku,
do, zase do takový misky, ale měly jsme lžíci,
tam jsme měly lžíci a misku.
No, ta polívka, no tak to byly takový, že v tom plavalo všechno,
takový možný, nějaký brambory, maso žádný,
občas takovej nějakej proužeček nějakýho masa,
většinou nějakej ten tuřín nebo nějaký takový polívky řídký.
A večer zase buď někdy i ta polívka,
anebo zas to kafe.
Pak jsme praco..., fasovaly asi jed..., myslím takovej kousek chleba,
asi 30 deka chleba {odkašlání},
myslím, že jsme to fasovaly na dva nebo na tři dny,
a k tomu na den myslím asi buď lžíci cukru,
nebo dvě deka margarínu.
Jednou tejdně myslím kolečko salámu {kašlání},
pardon, {kašlání} to bylo asi všechno.
Pardon, můžete... Nebo...
CM: Určitě...Vysychaj hlasivky... A můžeme...
HH: Fasovaly jsme teda těch 30 deka chleba.
Člověk potřeboval velice silnou vůli
a rozdělit si tuhletu dávku na ty dva dny nebo na jak dlouho to bylo,
protože bylo, byli taky i jedinci, který to prostě nevydrželi -
my jsme měly hlad - a snědli to najednou.
To bylo krutý a pak měli, pak měli třeba celej den nebo celej druhej den hlad.
Dokonce si pamatuju, jo, musela jste, aby aspoň ten kousíček,
aby člověk měl, ale pořád jako něco.
Třeba jsme si jenom kously, ale nemohly jsme to sníst najednou,
protože to bylo - najednou se sice ten hlad třeba zasytil,
ale pak už nebylo nic.
Takže bylo důležitý si dovést hospodařit s tímhletím chlebem.
Dokonce, to si pamatuju, že právě třeba během těch, během těch náletů,
když jsme tam seděly po tmě s maminkou,
a teď jsme měly takový veliký dilema a říkaly jsme:
„A co kdybysme snědly ten kousek toho chleba.“
A někdy jsme řekly: „Tak ho sníme.“
Ale byly jsme dvě a dokonce jsme s maminkou –
protože třeba taky bylo důležitý, jakej kousek jste dostala.
Sytější třeba byla patka, to byla jako důležitý,
čili ta patka, že jo, ta je nějak sytější,
tak třeba jedna z nás měla patku a druhá měla ten krajíc,
my jsme se tak jako dělily, tak jsme snědly půl tý patky a půl toho,
abychom měly všechno stejný.
No a někdy jste třeba při tom náletu si třeba kousek vzaly,
ale bylo to veli... velikej vnitřní boj,
vydržet, nesníst najednou.
To bylo velice důležitý, udržet si aspoň teda to minimum tý stravy,
ale aby se úplně nevyhladovělo.
IV: Jak tam, pokud tam vůbec byla, vypadala nějaká lékařská péče? Nebo nějaký...
HH: Lékařská... no tak měly jsme tam, měly jsme, byla mezi námi jedna –
ty Slovenky měly jednu doktorku
a my jsme tam měly taky.
No tak něco existovalo,
ale vždyť nebyly skoro žádný - žádný léky, nebylo nic, něco tam minimálně.
Byla tam dokonce i marodka,
dokonce si pamatuju, že jedna tam měla záchvat slepýho střeva
a že jí nějak i operovaly tam a ona to dokonce i přežila,
tady ta to přežila.
Ale jinak na tu marodku, když měl někdo velkou horečku
nebo něco, tak se tam dostal.
No, moc tý péče nebylo.
Já si pamatuju, měla jsem jednu velkou angínu.
Teď se budete smát, ale i tak, i tak, i tak to třeba řeknu.
Já si pamatuju, že bylo na Vánoce, jsme fasovaly jednu sytější tu polívku.
Byla s nudlema a byla sytější
a já jsem měla ale zrovna angínu a měla jsem velkou horečku
a my jsme měli tu sytou polívku a já jsem ji - a já jsem ji zvrátila.
Vy se mně budete smát, mně tý polívky je snad dodneška líto.
Mně to bylo tak líto, jednou něco sytějšího, a já jsem jí zvrátila.
Je to myslím možná důležitý do toho to říct.
IV: No tak, to je pochopitelný, protože...
HH: Jo, ano, dodne… dodneška lituju tu polívku, co jsme tenkrát nemohla sníst.
IV: Zmiňovala jste se o tom, že ten režim tam byl v tom Freibergu velmi přísný
a všechno tak bylo striktně dirigováno,
kdy se dostává jídlo, kdy se chodí do práce... Čím vším to vlastně prostupovalo?
HH: Vším, dokonce jsme měly povoleno dokonce,
i kdy jsme směly jít na záchod.
A na to jsme se musely třeba dovolovat, že jo,
nemohly jsme tam jít samy, to zase šel někdo s námi jako doprovod.
Ale vím, že jednou třeba z nějak, z nějakýho důvodu, byl nějakej trest,
to taky, já už nevím proč všechny ty tresty byly,
a že nám zakázali jít na záchod.
Těch 14 hodin...
A pak jsme stály a na to mám osobní vzpomínku na tohle:
Teď jsme stály ještě zase, protože my jsme stály neustále ty apely,
jsme stály ten apel než jsme šly do práce,
v těch barácích, pak jsme stály apel před nástupem do práce v tý továrně,
pak jsme stály apel před odchodem do prá... z práce tam
a zase doma a teď si pamatuju, že po těch čtrná..., dvanácti nebo čtrnácti hodinách,
kdy jsme nesměly na ten záchod, jsme stály apel v tý hale.
Já jsem stála takhle před maminkou nebo za ní, já nevím
a teď jsem říkala: „Mami, já už to nevydržím...“
Prostě teď to nebylo… A ona říká: „Tak prostě, tak to pusť.“
A já jsem to udělala a teď si pamatuju a já jsem z toho pak měla radost {úsměv} –
ten scharführer, ten takhle chodil, teď to takhle teklo, že jo,
mně pod nohama k němu do, pod nohama,
louže, a on v tom chodil. Ale nic neřek.
Já jsem prostě musela, prostě na ten záchod nás nepustili.
Já si pamatuju, že to takhle dopadlo, to mám osobní vzpomínku.
IV: Zmiňovala jste se o tom, že to bylo třeba za trest.
Jaký tresty tam vůbec třeba fungovaly?
HH: No, jednou taky, to si taky i docela pamatuju, to byl takovej...,
protože ona, ona krad... krad...
My jsme, že jo, my jsme měly toho jídla tak strašně málo
a teď jsme to ale tolerovaly, věděly, jsme, že to bylo život...
a každej ten krajíček chleba byl životně důležitej
a jedna tam byla, že kradla.
No ona kradla z hladu,
ale my jsme to nemohly, že jo... co kradla, kradla ten chleba,
nic jinýho tam nemohla.
Takže ono, takže to někdo snad na ni jako, jako to nějak na ni nějak udal.
Takže si pamatuju, že na tom apelu tenkrát ji hrozně zfackoval
a tak a možná, že todle byl třeba ten... protože potom jsme ještě všichni měli ten trest,
já už nevím, takováhle nějaká věc se mohla stát,
tak to vím, tak to byla to třeba s tím povolením jít na záchod.
IV: Asi s těmi množícími se spojeneckými nálety jste možná mohly už mít dojem,
že třeba ta válka se nějak blíží ke konci…
HH: No ne, no my jsme se samozřejmě těšily, jsme se těšily,
že to už to, vždyť vám říkám, jsme se těšily, že hořej Drážďany,
těšily jsme se, že oni utíkaj
a těšily jsme se, že už jsou tam
a že už to teda snad brzy bude.
Což by bejvalo taky v podstatě brzy bylo,
protože pak už se ta fronta blížila.
My už jsme dokonce slyšely nějaký de- detonace,
který už nebyly tak daleko,
dokonce byly takový zprávy, že se říkalo:
„Jsou už v Görlitz a Bautzen.“
Já si tydlety dvě jména dodneška pamatuju, když tam tudy jedu,
Görlitz a Bautzen, když to čtu, tak vždycky si pamatuju.
Ano, to byly zase takový ty zprávy, který takhle postupovaly.
Možná, že to bylo o něco dřív, než to bylo,
ale byli už v Görlitz a v Bautzen,
takže už jsme říkaly: „Už tady musejí brzy bejt.“
Aby – taky by byli, ale - protože, my jsme byly odsouzený,
že jo, to byla, konečné řešení židovské otázky.
To bylo rozhodnuto v konferenci ve Wannsee už v roce, kolik, dvaačtyřicet?
My jsme byli všichni odsouzeni k zániku, k smrti,
jenomže voni do poslední chvíle využívali ty naše síly na tyhlety otrocký práce.
Ale válka se blížila ke konci,
fronta se blížila k nám a oni měli za úkol nás zlikvidovat.
A my – nemohli nás nechat osvobodit
a ta fronta už byla tak velice blízko
a nevím už kolikátýho to bylo dubna…
Nevím kolikátýho to bylo dubna, ale v noci nás vzbudili a ale, že jo:
„Schüssel und Decken mitnehmen“,
takhle já jsem se učila německy.
Takže všechny ty rozkazy, befehly, byly v němčině.
Sbalily jsme si teda svoji deku a tu misku a v noci nás hnali zase na to...
A my jsme měly velikánský – já jsem měla v podstatě mockrát štěstí,
jednak, že jsem třeba prošla tou selekcí osvětimskou.
A tehdy vlastně začínali po celým Německu,
že jo, byly ty pracovní tábory
a oni je začali stahovat z těch táborů do těch hlavních mateřských táborů,
protože v těchhle táborech se sice taky umíralo,
umíralo se hlady a nemocema a vysílením,
ale nebyly tam plynový komory
a oni nás potřebovali, už to šlo ke konci, potřebovali nás zlikvidovat, rychle,
takže nás dováž..., dováděli ty vězně z těch pracovních táborů do těch mateřskejch táborů
a většinou šli, to jsou ty pověstný pochody smrti, že jo,
ten, kdo nemohl dál jít, buď umřel, nebo ho zastřelili, a to jsou ty pochody smrti.
A my jsme měly zas to velký štěstí,
že nás – byl to teda transport smrti taky –
ale my jsme nešli, nás vezli,
takže to bylo, tady myslím, že kdybychom byly šly pešky,
tak jsme nedošly. Maminka určitě už ne.
Maminka byla už strašně zesláblá,
dokonce ona šla do Osvětimi těsně po zápalu plic třeba.
A tak jsem měly to relativní štěstí, že jsme nešly pěšky,
ale nacpaly nás zase, tentokrát do votevřenejch vagónů,
byly to vagóny vod uhlí.
No a jely jsme a chtěli nás dovézt do Flossen...
chtěli nás odvézt do Flossenburku.
To už bylo ale v dubnu, Flossenburk už ale byl přece mezitím osvobozen -
jednak a za druhý všude byly už rozbitý tratě.
A my jsme byli, teď nevím, jestli 12 nebo asi 14 dní,
12 dní snad, 12 nebo 14 dní jsme byli na cestě
a teďka pořád snažili někam s náma dojet.
Vždycky jsme stá- stáli někde na nádraží,
někde na slepý koleji a zase jsme jeli dál.
Mám několik vzpomínek na to, protože jsme nakonec projížděli i českou, Čechy,
jeli jsme, v Klatovech, Horní Bří... Horní Bříze a v Plzni a tam.
A voni neměl... my jsme jeli opravdu už úplně –
jednak byla hrozná zima ještě,
pršelo taky někdy celou noc
a neměli vůbec jsme co, co k jídlu.
Oni už ale neměli nám co dát k jídlu.
Jednou si pamatuju, že snad tam ti aufseherky šly někam na pole
a tam někde sebraly brambory
a my jsme dostaly každá jednu bramboru
a pak zase čtyřiadvacet hodin nic.
Pak nám daly jednou lžičku cukru a zase nic.
Jednou jsme stáli tam někde Trýbčice, myslím, že se to jmenuje česky Třebochovice {Třebušice},
německy to bylo Triebschitz, je to někde u Mostu.
Tam jsme stáli u nějakýho lágru
a tam nám dokonce dali dva – každá jsme dostaly hrníček tako... takzvanýho kafe.
Jsme nevěděly zase co – jestli to máme vypít nebo, vždyť jsme byly špinavý,
dostaly jsme cestou vši, tak jestli se, tak jsme s maminkou rozhodly,
že s jedním tím hrníčkem jsme se umyly
a druhej jsme vypily.
Tak za těchhle podmínek jsme byli na cestě skoro 14 dní.
A... Jo, a v těch českých stanicích, v tý Český Bříze, v Horní Bříze,
v Klatovech a v Plzni,
nám lidi z toho města přinesli velikánskej hrnek polívky
a rozdělovali nám to, takže jsme dostali polí-, jednou někde polívku,
někde jsme dostali chleba
a pak jsme jeli zase dál.
Už je dokonce přemlouvali toho scharführera,
ať nás tam nechá, že se o nás postaraj.
Ten jako ne... Takže oni nás...
A konečně jsme dojeli do Budějovic
a tam jsme zaslechli, jak se nádražáci tam bavili něco o Mauthausenu.
A v tý době tam byla taky mezi námi jedna, která byla z Třeboně.
Tam to znala ten kraj a deset lidí myslím tenkrát z toho vlaku vyskočilo
a prostě došli pěšky a zachrá...
Já jsem tenkrát taky chtěla vyskočit – teda vyskočit...
My jsme, my jsme nejedli, takže ani na ten záchod jsme nepotřebovali.
Jednou denně ale nás pouštěli dolů pod vagóny na tuto potřebu,
a to si pamatuju, že jsem pořád se dívala zespod na ty vagóny,
jak to vypadá, že kdyby si tam člověk lehnul,
jestli by to bylo možný.
Teď jsme ale nevěděli, jak vypadá zespod lokomotiva,
a nevěděli jsme, jestli pojedeme tím, nebo tím druhým směrem.
No tak jsem pořád o tom uvažovala, maminku jsem nějak…
Maminka říkala, že by nemohla utíkat, že byla prostě už tak slabá,
no, zkrátka jsme neutekly a jeli...
a konečně jsme teda jely směr Mauthausen
a 29. dubna jsme dojeli do Mauthausenu.
IV: A jak to vypadalo tam?
HH: Dojeli jsme do Mauthausenu a to už jsme teda věděli,
to už jsme nebyli tak naivní jako před tím Osvětim..., před Osvětimí.
Hnali nás, my jsme se viděli tam potom na nádraží –
tam byly, že jo, okna, tak jsme se ve skle viděly,
jsme se vůbec nepoznaly, jak jsme vypadaly za těch 12 dní.
Šly jsme na – to je krásná krajina,
já jsem tam byla před pár lety se podívat
a tu krajinu jsem vůbec nevnímala.
Tam bylo krásně, to už bylo, to už bylo...
Teplo docela ten den, že jsme pily tam, z nějaký strouhy jsme pily vodu.
Vždyť jsme byly tak strašně..., jsme nepily celou tu dobu.
A šly jsme nahoru, nás hnali do toho lágru.
Já si pamatuju, že jsem se s maminkou loučila,
předtím jsem ještě, dokonce to píšu v nějakým ve svým deníku,
že jí děkuju za všechno, jestli ona se sejde s tatínkem, a já ne,
tak i jemu, že děkuju, prostě jsme se loučily, říkaly jsme: „To je konec, tohle nemůžem...“
že ta cesta trvala tak dlouho,
protože asi dva dny předtím tam se přestalo plynovat.
Došel jim plyn, začla, začal už zasahovat Červenej kříž,
takže kdybychom tam byly přijely o dva dny dřív, tak jsme šly do plynu.
Ale nestalo se a byly jsme tam...
Dokonce cestou tam, v těch... cestou v těch otevřených vagonech,
myslím, že zrovna tam někde u těch, u těch Trýbčic {Třebušice},
se narodilo jedno dítě, se narodilo dítě.
Celkem pět těhotných žen jsme měli v tom našem transportu,
ale všechny byly ve třetím měsíci, když jsme šly z Terezína do ...,
teda tyhle všechny tři.
Ty ostatní nevím ty osudy,
ale ty naše, ty byly nějak ve tře... asi ve třetím měsíci,
takže to nehlásily a všechny doufaly,
že do tý doby bude konec.
A to jedno dítě, to byla nějaká Slovenka,
to se narodilo v tom otevřeným vagoně,
a jedna, Věra Hánová {Hoffmanová?}, porodila dítě ještě,
prostě hned druhý den po příjezdu.
Věra už zemřela a ta její dcera Eva,
to je náš nejmladší vězeň, bylo jí letos pětašedesát, ta přežila.
No a nás tam, bylo to příšerný, a pak tam některý tam u...
Jo zase nějak nám svlíkly to, co jsme měly,
daly nám voblečení nějaký –
to byl mužskej lágr – dostaly jsme nějaký jako prádlo,
pánský, spodky nějaký, a košile, relativně čistý.
Pak jsme přišly na to, že to bylo zavšivený,
snad záměrně, protože vši, že jo, přenášejí tyfus.
Pár se jich dostalo do nějakýho baráku a nějaká skupina,
v který jsem zrovna byla já,
nás odvedli přes ty pověstný mauthausenský schody dolů,
do nějakýho takovýho velikýho baráku,
jmenovalo se to Wiener Graben.
Byl to opravdu nějakej jako hrob...
A tam jsme žily, teda byly za úplně nepředstavitelných podmínek.
Barák, matrace na zemi, teda slamníky,
tam jsme byly čtyři na tom jednou slamníku
a vlastně už vůbec žádný jídlo.
Já nevim, jednou tam snad přivezli nějakou tu, no bylo to zoufalý.
Maminka už vůbec nechodila a...
A... no a pak najednou při... někdo přiběhl zvenku, říkal:
„Nahoře na Mauthausenu visí bílá vlajka.“
A za chvilku tam přiběh nějakej vězeň
a měl už tadyhle nějakou takovou improvizovaně červeno-modro-bílou nějakou jako trikoloru.
Říkám, no, bylo to 5. května, ale to jsme si dopoledne, jsme si všimly,
najednou všecky ty hlídky, ty najednou zmizely.
Nikdo nás nehlídal, dokonce už na tu cestu, když jsme jely tím transportem,
tak ten náš scharführer měl s sebou manželku
a vím, že si ty aufseherky už nesly s sebou, vezly s sebou civilní oblečení.
Oni se vytratili a během půl dne najednou jsme nebyly nikým hlídaný,
byly jsme tam samy a tam najednou vlála ta bílá vlajka
a přišel ten vězeň s tou, s tou trikolorou
a říkal: „Mauthausen se vzdal.“ Prostě jako...
No, tak jsme byly rády, tak byl konec války,
ale to nebyla žádná sláva,
my jsme byli tak zesláblí...
První myšlenka byla, řekla jsme, říkali jsme...
„Tak jsme se to... Tak jsme se dožily konce války.
A co tatínek a to tyhle…?“
A tak neměly jsme pocit vítězství
a nebyla to žádná taková velká radost.
Byly jsme strašně zesláblí
a taky tam některý umřely ještě i po válce.
Ale pak jsme si řekly, že z tohodle lágru tam o nás vůbec nikdo nevěděl –
my jsme si myslely, že jsme...
My jsme tam skutečně byly úplně zapomenutý –
tak jsme řekly: „Musíme nahoru se dostat do toho hlavního lágru.“
Maminka nevím, jak se vzchopila ještě,
protože už předtím vůbec nechodila,
tak se vzchopila, ještě jsme vylezly teda ty schody
a tam se o nás začli nějaký bejvalí vězňové starat.
A o nás se začal starat dokonce nějaký Španěl,
dostaly jsme se do nějakýho španělskýho baráku.
A já dodneška vzpomínám na jednoho toho Španěla,
který se k nám ohromně ..., nás tam usadil,
pořád a tak nějak německy „sitze, sitze“,
německy jsme se neuměly dorozumět,
tak se snažil se o nás postarat.
A tak jsme byly na tom španělským baráku,
pak nás tam přestěhovali do nějakých baráků,
kde předtím bydleli nějak ti esesáci,
no a to trvalo ještě čtyři dny.
A pak byly a byly jsme osvobozeny Američany.
No a Američani se potom o nás začali starat,
začli nám – což bylo velice prozřetelný,
protože nám začali vařit –
co se týče lidí jako, to si pamatuju, tam se někdo dostal do kuchyně,
ho vzali a dali mu nějakou konzervu,
ta holka umřela,
ale oni nám začali vařit takovou nějakou, z krup,
takovou nějakou šlemovou polívku,
a dokonce nám dávali nějaký injekce, kalcium,
nějaký takový povzbudivý.
Takže jsme tam byly ještě do 29. května
a pak postupně ty jednotlivý národy tam různě posílaly různá auta,
různý vozidla a i pro... pro nás tam někdo přijel,
ale zase to šlo nějak podle abecedy... {střih}
A takže postupně začaly pro ty jednotlivý vězně...
Různé národy si pro ně přijížděly v různých autech,
různými vozidly. Pro...
Naše skupina, taky pro ně někdo přijel,
ale já už nevím, bylo to nějaký auto,
do kterýho my už jsme se nevešly.
Bylo to rozdělený podle abecedy.
Já jsem se jmenovala Weissová, dvojitý V,
takže jsme nepřišly na řadu a zůstaly jsme tam ještě nějak asi den.
A pak pro nás přijelo nějaký, nějakej soukromý nákladní auto.
Jely jsme, dojely jsme akorát někam do Budějovic
a ono mu to nějak nejelo, bylo to na nějakej dřevoplyn nebo něco,
moc mu to nejelo.
Naložili nás a jeli jsme – v Budějovicích nám na Národním výboru dali nějakou polívku,
si pamatuju, nás vítali a přendali nás do osobních va..., do osobního vagonu
a dojely jsme do Prahy v noci ve tři čtvrtě na dvě, 29. května.
A odvedli nás ještě do nějakýho krytu bejvalýho tady naproti Bílý Labuti to bylo.
Vím, že jsme si táhly ještě pořád ten náš úžasnej majetek,
tu, tu deku a tu misku a maminka řekla, že už nemůže
a tu deku někde s tou miskou, položila to někde na chodník.
Prostě už nemohla dojít.
To byl vlastně jedinej majetek, co jsme měly, ano ty „Decken und Schüssel“.
A nechali nás přespat v tom krytu
a ráno nás vzbudili a řekli: „No, tak jste volný a jděte domů.“
A společně s námi byli i ti ostatní političtí vězni.
Takže oni šli, no, tak každý někoho měl a oni šli domů,
a my jsme neměly kam jít,
my jsme neměly kam jít.
První, co bylo, tak jsme volaly –
nebo jsme ani nevolaly, rovnou jsme tam šly.
Šly jsme k těm Pěchočům,
to byla ta rodina, právě ti naši sousedé, co nám posílali ty balíky,
protože byla, to byla taky ta rodina
a myslím, že každá židovská rodina před odjezdem si řekla nějaké místo,
kde se sejdem po válce.
Takže jsme si i takhle tehdá řekli: „U těch Pěchočů se po válce budem hlásit.“
Přišly jsme k Pěchočům, ptaly jsme se, jestli už se někdo hlásil.
Nikdo se nehlásil, byly jsme první, ale oni zase se samozřejmě zachovali úžasně,
hned jako: „Samozřejmě zůstanete tady“,
a takže nám rozestlali postele bíle povlečený.
Si pamatuju, my jsme se vyspaly v těch bílých postelích
a ráno zase velice moudře,
ale to tehdy i hlásili všude v rádiu,
že se těm vězňům nemá dávat nějaký sytý jídlo.
Pamatuju si, že oni měli ten krám,
takže nám uvařili bílý kafe
a přinesli z krámu teplý housky –
nezapomenutelná snídaně dodneška.
No ale my jsme se vyspaly v tý bílý posteli
a najedly jsme a už bylo po všem
a je zajímavý, že člověk vydrží daleko víc, než si myslí a tolik co musí.
Bylo po všem a my jsme dostaly horečku a byly jsme nemocný.
A všude hlásili, ty vězni, co se hlásí, všichni mají tyfus. Oni nás odvezli na tyfus.
Já nevím, jestli jsme ten tyfus měly nebo neměly,
ale dostaly jsme se na tyfový oddělení
a tam jsme byly asi 14 dní.
Mě pak pustili asi dřív, o týden dřív než maminku,
já jsem neměla kam jít.
My jsme chodily, chodila jsem po ulici,
vím, že někde na Hlavním nádraží, tehdy Wilsonovu,
vařili ráno myslím kafe,
tak jsem tam šla si pro to kafe,
dostala jsem chleba, jsem neměla ani tašku ani kapsu,
nosila jsem takhle v ruce krajíc chleba.
V poledne někde jinde, nějaký Český srdce, nějaká organizace,
vařili polívku, tak jsem šla na polívku.
A teď jsme neměly kde spát.
Jsme hleda..., já už nechtěla k těm Pěchočům jít zpátky –
oni měli obchod s potravinama,
po našem odchodu oni celej byt, všechno, jim desinfikovali.
Já už jsem tam nechtěla je dál obtěžovat,
tak jsem opravdu byly na ulici,
spala jsem v různých noclehárnách,
vždycky v noclehárnách vám to dovolili jen jednu noc.
No, ty zač... Pak pustili i maminku a tak jsme nějak chodily spolu,
pak tady u nějaký, v jednom domě tady v nějaký takový vile,
tam udělali nějakou takovou ubytovnu,
tak tam jsme nějak chvíli bydlely.
No a začaly jsme shánět jako bydlení
a v našem bytě – to je shodou okolností tento byt,
já jsem v tomto bytě se narodila.
Z tohodle bytu jsem šla do transportu,
jenomže přes válku tady bydlel Němec,
který byl relativně zase slušnej,
že on v těch posledních, těch revolučních dnech utek,
ale odevzdal klíče, odevzdal klíče k domovnici,
takže lidi z domu zase šli do toho bytu se podívat.
Byli zvědaví, no, dobře, chápu, bylo to, mysleli si, je to po Němcích,
takže co tady bylo, ještě zase odnesli {povzdych}.
A, to si pamatuju, že potom nás zdi byl třeba takhle visel malej obrázek,
ale na zdi bylo vidět, že tam visel předtím velkej obraz.
Nebyly tady ani peřiny, nic.
No ale trvalo to prostě –
jsme nemohly ten byt, my jsme ho musely dostat přidělenej
a to trvalo hrozně dlouho,
než jsme dostaly prostě ten náš byt zpátky.
Já si dokonce pamatuju, teď nevím, jestli to tam chcete dát, nebo nechcete,
ale pak maminka přišla jednou na Národní výbor
a tam ten pan předseda, jmenoval se pan Štrůza,
řekl: „No, podle, podle dekretu pana prezidenta máte na svůj byt nárok.“
To tehdy bylo nějak že jo z toho, že každý má nárok na svůj byt -
„Nedá se nic dělat."
A dokonce na ten dekret napsal:
„Předávám byt Židovce, neárijce Ireně Weissový.“
To byla moje maminka, tak jsem dostaly zpátky náš byt.
IV: Tak to je docela neuvěřitelný,
to je dobře, že to tam... že to tam zaznělo.
HH: Jestli chcete, to tam nechte, když tak to dejte pryč, ale je to pravda. {úsměv}
IV: A....
HH: Nemusíte to tam nechávat.
IV: Samozřejmě asi ten návrat domů nebyl jenom o tom získat zpátky nějaké to bydlení,
ale měla jste nějaké problémy sama se vrátit zpátky do toho civilního života?
HH: Jednak myslím nebyl..., myslím...,
nevím, jestli to byl úplně dobrý nápad se vrátit do toho svýho bytu.
Tady samozřejmě nebylo nic, protože po našem odchodu, když jsme šli do transportu,
tak všechen ten majetek, všechen nábytek sváželi do skladišť
a zase někdo, nějaký Němec ho dostal přidělený.
A on přišel zase do toho skladiště
a zase se tam dostal přidělenej nějakej jinej židovskej nábytek.
Takže nějakej nábytek tady byl, ale ne náš.
Ale zase ještě ty lidi, co tady bylo, tak zase ukradli,
takže tady nebyly ani ty peřiny.
A... Ale hlavně, co tady zůstalo, tady zůstaly ty vzpomínky.
A já nevím, jestli to bylo ši... úplně dobrý,
že jsme se vrátily do toho bytu.
Ty vzpomínky tady zůstaly a bylo to velice těžký pro nás tady v tom bytě bejt
a já vím, že dlouho trvalo, že buď maminka, nebo já,
že jsme nedokázaly zůstat v tom bytě samotný.
Já jsem pak začla chodit do školy –
to ještě řeknu – a maminka na mě vždycky už čekala u tramvaje
nebo já zas na ni.
A my jsme chodily večer po ulicích tak dlouho,
prostě jsme chodily po ulici, až jsme už byly unavený,
šly jsme domů a usnuly jsme.
To trvalo dlouho, než jsme si zvykly vůbec bydlet v bytě,
bejt tady samy, teď s těma vzpomínkama.
A pak mně bylo 15, už mně bylo 15 pryč
a já jsem měla těch pět tříd základní školy.
To bylo v květnu, když jsme se vrátily,
a já jsem v září začala chodit do školy.
Šla jsem do kvarty,
bylo to vlastně jenom o rok zpátky, než jsem patřila.
To nějak bylo proto, že ta kvinta už zač..., měla nějak latinu od primy,
a to jsem se bála, že bych nějak nedohonila.
Tak jsem šla vlastně jenom o rok zpátky.
Vzali mě, dokonce bez zkoušky,
kterou jsem ale pak dodatečně až...
a přijímací zkoušku jsem dělala jakoby až nějak v prosinci, dodatečně.
Ale já jsem tu zkoušku udělala,
já jsem ten rok stačila, a to je právě díky tomu,
asi tomu vyučování v Terezíně
a myslím, že všechny, co jsme se vrátily,
jsme nějak se do těch škol vrátily,
všechny jsme ty školy udělaly
a dokonce jsem na... na ko... v pololetí jsem měla myslím dvě trojky
a na konci tý, tý kvarty jsem měla vyznamenání.
A pak jsem se rozhodla po tý kvartě, že bych chtěla malovat,
protože ta záliba v tom malování nějak se v tom Terezíně vyrostla
a pokračovala zase, že jsem se rozhodla, že to teda chci dělat jako profesi.
Tak jsem šla do Střední uměleckoprůmyslový školy,
ale tam mě zase mrzelo, že tam toho ostatního vzdělání nebylo tolik –
tam byly hlavně ty předměty odborný,
tak jsem sou... souběžně s tou Střední uměleckoprůmyslovou školou dělala externě gymnázium,
tady v Libeňský a za čtyři roky po válce jsem měla dvě maturity.
A udělala jsem zkoušku na UMPRUM {Vysoká škola uměleckoprůmyslová v Praze}.
A možná, že tady opět jednu perličku...
Protože když se dělá... Teda udělala jsem přijímací zkoušky,
a předkládají se taky ještě domácí práce.
A já jsem k těm domácím pracem přidala taky jednak ty svoje dětský kresby z Terezína.
A pak já jsem i po válce taková ta volná témata,
který jsem malovala, tak jsem malovala takový záběry -
třeba „Návštěva v nemocnici“ a nějakej „Žebrák“ a takový nějaký chromý,
no, prostě měla jsem takový náměty.
A to jsem předložila při tý komisi.
A při přijímacích zkouškách na vysoké školy tehdy nerozhodovaly jen ty odborné věci,
ale seděl tam taky svazák a bylo mi řečeno,
že mám příliš pesimistický názor na život
a doporučil mi {smích}, abych šla na rok do továrny,
mezi dělníky, abych získala optimismus.
Tak mě nevzali, já jsem pak udělala ještě jednu zkoušku na pedagogickou školu
a musela jsem – což jsem v podstatě moc dělat nechtěla,
ale nějakou tu zkoušku jsem udělala –
ale jako dole už ve foyer tý školy už viselo, jako že jsem byla přijatá,
lidi mně jako gratulovali a potkala jsem pak někoho,
v létě už někoho z toho rektorátu
a ten mně taky jako gratuloval, že jsem přijatá,
jsem říkala: „No, ale oni mě ale ne...,“ protože ty odborný zkoušky… já jsem byla přijata.
Říkám: „No, ale oni mě nevzali.“
Tak jsem mu to říkala a on říkal:
„Tak to přece nemůžete takhle nechat, napište odvolání.“
No, tak jsem napsala dovolání, z čehož jako...
vylíčila jsem tedy z čeho můj názor životní plyne,
a že nevím, jestli tohle je cesta k nabití toho optimismu.
Takže na to dovolání jsem se tam pak dostala.
No a udělala jsem vyso..., mám... absolvovala jsem uměleckoprůmyslovou školu
u profesora Emila Filly a po jeho smrti jsem pak to dokončila u Aloise Fišárka...
IV: Zmiňovala jste se o tom, že jste u těch přijímacích zkoušek předkládala svoje terezínské kresby.
Jak se vlastně zachránily?
HH: To je důležitá otázka,
protože kdybych je byla s sebou vzala do Osvětimi, tak nebyly.
Ale my, přestože jsme nevěděly přesně, kam jedem,
tak jsme tušily něco asi horšího,
tak jsme pro jistotu některý pro nás důležitý věci předávaly
nebo nechávaly těm, který tam ještě byli.
A já jsem právě tento kufřík,
který jsem zmiňovala, s těmi svými kresbami, {odkašlání}
přenechala svýmu strýci, který právě –
to byl ten, co jel tím prvním transportem,
tou arbeits... arbeitskommando,
pracoval tam v evidenci a zůs...
Vlastně to byla taková velice specifická práce,
která neda..., nemohla být tak hned zase vyměněna za někoho jinýho,
takže on měl to štěstí a on tam zůstal až do konce války.
Zachránil taky spoustu důležitých dokumentů,
který po válce vydal v knize „Město za mřížemi“, který tam schoval.
A on společně s těmi dokumenty schoval i moje kresby i deník,
který jsem si tam psala, i básně mýho tatínka, který tam psal.
A schoval je tak, že je zazdil,
byly zazděny v těch, v takzvaných Magdeburských kasárnech,
a protože se vrátil, tak věděl, kde byly zazděny,
takže po válce je vyndal a tak je zachránil.
IV: Vlastně...