IV: Paní Hošková, zmínila jste se o tom, že jste vlastně studovala malířství...
Projevovaly se nějak Vaše životní zážitky i v těch zobrazovaných tématech?
HH: Nejenom projevovaly, oni se projevují dodneška.
Ono to totiž jinak nejde.
Takhle: hned po válce, nebo, ne po válce, hned po absolvování školy,
jsem malovala normálně, co se maluje –
zátiší a portréty a krajiny, prostě různá témata jako,
ale to trvalo do 60. let.
Až v 60. letech jsem se zač..., jsem se cítila asi natolik zralá na to,
že bych byla schopná tohleto vyjádřit,
čili to byly spíš víceméně takový ještě i po škole vlastně takový studijní práce.
A v 60. letech jsem se defi... definitivně vrátila k týhle tématice
a namalovala jsem cyklus.
Nazvala jsem to „Kalvárie“
a bylo to takové jako symbolickej, prostě byla to taková jako křížová cesta,
jo, prostě křížová cesta, ale v 20. století, byla to taková ta jednotlivá zastavení.
Tak to jsem udělala a pak už jsem měla, měla jsem prostě pocit,
že se musím nějak s tím tématem, s tím vypořádat prostřednictvím těch obrazů.
A pak už jsem toho měla dost
a už jsem nechtěla tohleto malovat
a nevěděla jsem prostě kudy kam,
a to bylo – jsem měla... to byl konec 60. let,
to byla ta kratičká doba, kdy se politická situace tak nějak uvolnila –
a bylo vypsáno izraelské stipendium pro jednoho českého umělce.
A mě by to bylo snad ani nenapadlo, ale kolegové, jo, kamarádi říkali:
„Přihlaš se, vždyť to je, to je stipendium pro tebe.“
A tak jsem to udělala, já jsem skutečně jako jediná dostala to stipendium,
což bylo úžasný štěstí, to bylo tak krátká doba…
A byla jsem v Izraeli, byla jsem tam deset neděl
a skutečně jsem měla pocit, že jsem se týhle tématiky definitivně zbavila.
Najednou to bylo úplně něco jinýho, jo, že jo, život a barvy a všechno,
což předtím bylo temný a smutný, najednou bylo veselý a ba... jásavý barvy
a všecko bylo fajn a vrátila jsem, se plno skic, že jo.
Teď jsem rok malovala, po roce jsem udělala výstavu,
to byl rok 68,
v květnu, v květnu jsem ještě, dokonce – to bylo úžasný, měla jsem výstavu.
Byla... Ta výstava byla tenkrát ve Španělský synagoze v galerii,
zahajoval mi to Gabriel Laub a hrál mi tam Petr Eben.
No bylo to prostě úžasný.
A já jsem dostávala pak nějaký nabídky,
jako že na výstavy venku
a bylo...to šlo, to byl srpen, asi dvacáté..., asi 19. srpna,
si to pamatuju přesně, odpoledne jsem podepsala nějakou smlouvu,
že budu mít výstavu v Německu.
No a pak přišla noc 20. srpna {smích} a všechno bylo rázem jinak
a bylo to jinak 20 let.
Bylo, ano – možná, že bych řekla i svoje válečné, válečné zkušenosti,
protože my jsme byli v Praze a maminka byla s dětma,
jako ještě bylo, že jo, srpen, ještě prázdniny,
byla v Mariánský, tamhle na horách.
A to, tak jsme šli, že jo, noc, takže jsme šli ven
a já jsem - první moje myšlenka, to je právě má válečná zkušenost, řekla jsem:
„Musím za dětma.“ A manžel – kterej byl, manžel byl hudebník,
byl člen symfonickýho orchestru Českýho rozhlasu –
i on měl svoji mužskou povinnost, říkal: „Musím do rozhlasu.“
On musel něco dělat.
A šel se mnou na nádraží, šli jsme na Florenc,
já jsem řekla: „Ty jdi,“ – on jako měl tu občanskou povinnost,
on šel teda bránit vlast, on šel, on musel do rozhlasu –
jsem říkala: „Ty jdi kam chceš, ale já jedu za dětma.“
To bylo první, že jo, že ta rodina, to se stalo, že se rodina takhle trhá,
takže první moje bylo a nastoupila jsem do nějakýho autobusu hroznýho, přecpanýho
a který snad dojel s náma ani ne až někam do Karlovejch Varů a tam.
CM: Pojistka? {technická pauza}
IV: Tak naposledy jsme skončili vlastně u událostí z 20. na 21. srpna 1968,
mohla byste pokračovat?
HH: No ano, to bylo to, jak jsme byli na té Florenci na nádraží
a v manželovi teda zvítězila jeho mužská povinnost,
ale ve mně to, jednak to mateřství spojené s tou válečnou zkušeností,
řekla jsem: „Dobře, jdi kam myslíš, ale já jedu za dětma.“
Takže jsem se sem, bylo to horko těžko, ale dostala jsem se tam.
No ale pak, pak byla, bylo období těžký.
Já jsem, teď jsem, já jsem s tou válkou už jednou pro vždy skončila
a chtěla jsem malovat něco optimistickýho, novýho
a prostě to nešlo, že jo.
To prostě, slovo „Izrael“, to bylo tabu, to se vůbec nesmělo,
takže s těmadle obrazama já jsem vůbec nesměla ven
a já jsem vůbec neměla chuť dál malovat.
Jsem si říkala: „Tak to, co bych chtěla, nemůžu, to, co bych chtěla, nes- nesmím.“
A já jsem přestala vůbec něco dělat.
A pak byla úplně náhoda, moje jedna bejvalá kolegyně ze školy
učila na Lidový škole umění a pak jela na prázdniny,
aspoň údajně jela do Švýcar.
A já jsem nikdy nechtěla učit, měla jsem sice na to nějakou zkoušku,
to jsem si, to jsme měli pedagogiku na škole,
ale nikdy jsem to nemínila dělat a vždycky jsem měla šílenou trému někde vystoupit před publikum –
no a ona potom říkala: „Hele, nevzala bys to za mě na dva měsíce?“
Jsem si říkala: „No, tak na dva měsíce...“ No ona pak napsala samozřejmě, že už se nevrátí,
a já jsem v tý škole zůstala 14 let a učila jsem na Lidový škole umění.
No ale potom ke konci, když něco děláte a když se to snažíte i dělat třeba docela poctivě,
tak pak už jsem přišla na to, že už jsem pak myslela jenom na ty dětský práce
a jenom na to, a už mě to začalo vadit.
A tak jsem se zase začala vracet teda k práci,
ale už to zase nebylo to sluníčko a ty jásavý barvy,
ale já už jsem byla zase zpátky tam, kde jsem byla předtím,
ale už to bylo zas trošičku něco jinýho.
Samozřejmě i umělecky jsem byla kousek dál
a byla ta témata podobná, ale neměla už mluvit jenom o tý minulosti,
ale měla nebo mají dodneška mluvit co o budoucnosti.
Čili já se k těm tématům vracím, zpracovávám je jinak,
hledám v nich cesty a chci říct ne teda co bylo, ale podívejte se, co se mohlo a co se už nesmí stát.
Takže to je vlastně cesta mýho umění.
A to je možná, to bych taky asi měla zmínit, že vlastně po válce -
my jsme... jak jsem říkala – my jsme vůbec se necítili tak šťastní
a dokonce přežít, eh... to není tak jednoduchý
a my jsme to chápali spíš jako nějaký závazek.
My jsme se každej, snad i já, a myslím, že i ostatní se ptali: „Proč zrovna já?“
Vždyť bylo tolik jinejch, lepších, nadanějších lidí, schopnejch, proč já?
Ale to přece život musí mít nějakej smysl.
A tak jsem si začla – možná, že si to namlouvám,
ale řekla jsem si, že snad smysl toho byl, že snad mám tu schopnost
něco o té době vypovídat a že musím o té době dát nějaké svědectví
a že jsem schopná ho tedy dávat jako malířka prostřednictvím toho malování,
a tak jsem si tohle vytkla jako za cíl a hledám si v tom nějak smysl svýho života.
IV: No tak je to hodně pozoruhodný a zajímavý smysl Vašeho života.
Zmínila jste se o tom, že jste měla problémy vlastně s vystavováním a vůbec s nějakou volnou tvorbou.
Jestli se nepletu, tak se to týkalo vlastně i Vašeho profesora tenkrát na škole, pana profesora Filly?
HH: No tak, nejenže jsem já měla problémy,
hlavně problémy měl, myslím, on.
A myslím, že to byl taky jeden taky trochu z důvodů,
proč jsem si zvolila právě, že jsem chtěla do školy Emila Filly.
Protože mně k němu, jednak i způsob jeho malování snad, ale i ten osud mně k němu,
protože on byl přece taky asi pět let v koncentračním táboře.
A jemu hlavně znemožnili – já jsem byla na začátku,
já jsem teprv ty cesty hledala.
On, kterej byl takovej umělec a tolik toho vykonal i politicky,
vždyť on…, a oni ho přece úplně zlikvidovali.
Oni ho sice z tý školy nevyhodili,
vyhodili ze školy Baucha třeba,
vyhodili lidi, který malovali, nemalo... nebyli ochotný malovat socialistický realismus,
což se tehdy nosilo.
Fillu sice nevyhodili, ale oni ho v podstatě zamezili to, co on chtěl dělat.
On nás dokonce tajně některý žáky zval k sobě do bytu
a ukazoval nám, co dělal – maloval tenkrát ty písničky a tak –
to bylo, to vlastně bylo jeho soukromá věc,
a oficiálně on pak začal malovat ta Středohoří a to.
Jeho to zničilo, on byl, on se stejně vrátil z koncentráku z nalomeným zdravím
a tohle, ty myslím že ty poměry ho zničily.
Ale byl to i ten důvod taky, že jsem i tímhle si s ním připadala blízká,
takže proto jsem chtěla do jeho školy.
Bohužel on umřel, když já jsem chodila do druhýho ročníku,
takže pak jsem to dodělala u profesora Fišárka
a dělala jsem tu monumentální malbu.
No s vystavováním – ono to, takhle, já jsem malo...,
když jsem malovala ten lágr nebo tak, takže ono to zase tak tak úplně nešlo,
tyhle ty věci, aby mně zakázali.
A byl to možná taky i jeden z těch důvodů,
že mně i povolili jet do toho Izraele,
protože to, to jako nešlo, oficiálně bejt proti tomu, to nešlo.
Takže to byl možná trochu i důvod, že jsem to, to stipendium dostala.
Ovšem vystavovat Izrael, to už bylo nemožný a prostě jsem pak teda učila.
No a pak jsem se začla teda zase k tý tematice vracet
a pak jsem přišla na – občas se snažím z toho, z týdle tématiky utýct,
protože dokonce vždycky dcera moje říká: „Proč ty nemáš sakra obraz, kterej bych si pověsila do obýváku?
Ty máš samý smutný obrazy.“
A tak se někdy snažím, sem tam tam něco udělám.
Ale pak si říkám: „Hele, takový kytky a to, to může namalovat kdekdo a to co dělám já...“
Ale to nejsou opravdu – tak já některý z nich pověšený mám,
protože k nim mám svůj osobní vztah,
ale nemyslím si, že by si takovýhle obrazy lidi věšeli do svých obývacích pokojů.
Jsou to spíš obrazy myšlený někam do muzea nebo tak.
IV: No tak je hlavně důležitý, aby se na ty obrazy chodili lidi dívat a přemejšleli o tom, asi...
HH: No, no právě, no...
IV:...k tomu to má sloužit. HH: Takhle právě.
IV: Chtěla jsem se ještě vrátit, vlastně ještě před ta 60. léta,
kdy nějak už ty konflikty s komunistickým režimem byly.
Jaký Vy jste třeba měla jako nějaké to politické zaměření potom, co jste se vrátili v tom pětačtyřicátým?
HH: Vždyť my jsme byly v podstatě ještě děti.
My jsme vyrostly v tom, my jsme vyrostly v Terezíně,
o nás tam pečovali ti různí vychovatelé.
To byli mladý lidi, to nebyli ani, oni byli o pár let starší než my.
A měli různá politická zaměření a oni nás ovlivňovali vším a my jsme to vstřebávali,
všechno, takže jsme vstřebávali – některý byli sionisti a jiní byli komunisti
a některý byli, já nevím, nějaký národní socialisti
a my jsme tam prostě vstřebávali tohle všechno.
My jsme zpívali Hóru, což je národní izraelskej tanec,
a pak jsme hned tancovali Besedu {český společenský tanec}
a zpívali jsme „o zemi blízko pólu“ {budovatelská píseň na slova F.K.Neumanna} a zase něco o Izraeli.
My jsme to měli všecko dohromady, byli jsme tím ovlivněný.
Já si myslím, že oni všichni dohromady v nás stejně pěstovali ty nejlepší lidský vlastnosti,
který jsme se naučili.
A to je možná taky třeba i říct, že přesto, že jsme neměli to školní vzdělání,
takže jsme měli takovou univerzitu života –
my jsme se naučili přátelství a toleranci a ohleduplnosti,
a to je to, co se dneska o tom mluví, a což jsou dneska skoro fráze.
Ale my jsme to opravdu zažili a my myslím tohle jsme dokázali
a v tomhle my jsme vyrostly.
A samozřejmě, že my jsme viděli v tom, co tehdy bylo,
my jsme v tom viděli budoucnost, my jsme viděli, že to je cesta, že jo, jako bude společnost,
ve který už nebudou žádný národnostní rozdíly,
ve který nebude antisemitismus, ve který nebudou nenávisti.
My jsme tomu – to tak vypadalo a my jsme tomu věřili.
Nebyla jsem nikdy ve Straně,
ale tíhli jsme k tomu všichni a pak samozřejmě z toho vycházely,
někdy to byly, u mě to nebylo naštěstí nikdy zas tak daleko,
ale byli lidi, který se opravdu v tomhle směru angažovali
a pak z toho byly osobní tragédie,
protože oni byli vychovaný třeba i v tom Terezíně takhle a mysleli to tak doopravdy
a pak přišli na to, jak to všechno bylo opravdu jinak,
a to někde končilo i sebevraždama a byly to osobní tragédie.
Takže tenkrát jsem to cítila tak, nikdy jsem teda do tý partaje nevstoupila,
což bylo taky zase nakonec moje štěstí.
A tím, že jsem dělala vlastně tohleto, takže to nemohlo jít tak úplně proti, proti mně.
IV: Vlastně teď jsme se celou dobu věnovaly Vašemu profesnímu životu,
ale jestli bysme se mohly několika slovy zmínit i o Vašem osobním životě po Vašem návratu?
HH: No tak, osobním životě... Já jsem se během, ještě během studií
jsem se seznámila se svým manželem.
Velice prozaicky, protože jsme chodili do společné menzy, do...
V právnické fakultě byla studentská menza a tam bejvaly dlouhý fronty
a tam jsme stávali ve frontách a tak jsme se tak jsme...
Takže jsme se seznámili ve frontě na jídlo.
A možná, že mě trochu... a já už jsem zas trošku někde jinde –
což jste možná nečekala – protože jsem hledala někoho,
kdo by měl pochopení třeba pro tydle věci, co jsem zažila.
A manželova rodina - manžel nebyl Žid,
byl z katolický rodiny
a jeho rodina byla zase pronásledovaná úplně jinak - v tý době.
A zase já jsem vlastně měla celej život co dělat s kriminálama,
protože jeho rodina byla zase z těhle důvodů v kriminále
a měl zavřenýho bratra a měl zavřenýho švagra.
A když mi tohle vyprávěl, tak nějak tam byla ta blízkost,
že ty, ty kriminály mně nějak byly vždycky blízký,
tak já jsem se dokonce šla představit svýmu švagrovi,
manželovýmu bratru, do kriminálu
a dokonce, když se narodil první syn, tak to byl švagr,
kterej prošel těmi lágry několika, tak byl zrovna v tý době na Pankráci.
Tak mýho syna jsme šli ukázat na Pankrác {smích}.
Tak takhle jsem se, tak jsem se teda seznámili
a z těch kriminálů jsem dost dlouho nevyšla.
No, manžel byl tedy, manžel byl hudebník a byl členem – kontrabasista –
a byl členem Symfonickýho orchestru roz... Českýho rozhlasu.
A vdávala jsem se ve čtyřiapadesátym roce
a v pětapadesátym roce, ještě jsem... když jsem dělala poslední ročník {smích},
přišlo to trochu předčasně, protože jsem porodila, porodila jsem předčasně dvojčata,
když jsem byla v posledním ročníku vysoké školy.
Pak jsem se dokonce musela na rok přerušit
a pak jsem to teda nějak dodělala.
No a můj syn – z těch dvojčat ale zbylo, jenom jeden, syn –
můj syn je Jiří Hošek a dneska známý violoncellista a pedagog,
docent na Akademii muzickejch umění.
Má dvě dcery, z nichž jedna studuje cello,
toho času zrovna má stipendi... stipendium v Paříži půlroční,
a druhá študuje výtvarnou školu.
Začala letos, vys... absolvovala střední UMPRUM a začla teď vysokou v Plzni.
A mám dceru, ta je o 4,5 roku mladší,
ta študovala zase jazyky a historii a chtěla... je průvodkyní.
Ta má jednu dceru, ta ještě není tak nějak úplně vyhraněná,
zatím dělá úspěšně Keplerovo gymnázium v Praze,
je jí, bude jí 17 – jedný vnučce je 24, tý druhý 20, tý nejmladší je 17.
IV: No tak evidentně nějakému tomu vzdělání, a pokud možno uměleckému,
se asi ve Vaší rodině nedá vyhnout, jak to tak slyším.
Ale kromě toho, že Vy jste velmi aktivní co se týče vlastně toho uměleckého pole,
tak Vy se hodně angažujete i právě jako pamětník a jezdíte na nejrůznější setkání.
Co Vás k tomu vede?
HH: {povzdech} Ten pocit tý zodpovědnosti, jsem to říkala.
Protože jako není to určitě žádný, žádnej koníček,
žádný hobby, že bych to dělala ráda.
A dokonce jsme se moc let snažili o tom nějak jako nemluvit nebo na to zapomenout
nebo prostě jsme... nežili jsme tím tolik.
Ale v posledních letech – vždyť on to nikdo ani nechtěl totiž slyšet,
on se o to nikdo nezajímal – a najednou po revoluci teď se všichni zajímají.
Nejen v Čechách, samozřejmě sem jezdí spousta cizinců,
jezdí sem i spousta Němců, a to bylo taky velký… dilema...
Protože když jsem pak byla poz..., prvně pozvána do Německa…
A to bylo docela těžký a to bylo už hodně let po válce.
Kolik, 40, skoro 50, když jsem prvně jela do Německa.
A to já jim taky nikdy... i když tam dneska teda jezdím,
tak jim to vždycky ještě zase připomenu,
že to pro mě není jednoduchý, že ta zem zůstane pro mě vždycky spojena s těmadle vzpomínkama,
že projíždím různejma nádraží a teď tam vidím směr „Oranienburg“
a směr „tamhleto“, prostě ty vzpomínky tam jsou.
A i ta řeč trochu, ale už jsem to překonala.
A ona už je to dneska druhá a já už dneska mluvím s třetí generací
a mám pocit, že ta třetí generace,
že to bere vážně a že oni za to nemůžou.
A tak vždycky tak nějak k nim začínám mluvit ne svými slovy,
to jsou slova, který řekl Elie Wiesel,
a tak jim to vždycky říkám:
„Vy nejste zodpovědní za svou minulost, ale jste zodpovědní za svou budoucnost,
kvůli svý budoucnosti musíte svoji minulost znát.“
Tak takhle asi mluvím s těma mladejma a jsem schopná,
protože když jsem tam jela poprvé,
tak mi třeba moje vnučka, ta nejmladší, teď je jí 17, ale tenkrát jí bylo 8 let,
říkala: „Ty jedeš do Německa? Prosím tě, ty se chceš kamarádit s těma Němcema,
co udělali takový hrozný věci?“
Tak jsem říkala: „No jo, ale vždyť oni jsou tak starý jako ty a vždyť oni...“
No, tak takhle jsem schopná. Je to, je to pocit zodpovědnosti.
A je to pocit povinnosti, povinnosti k těm, který –
teda my mluvíme ne za sebe a ne jménem svým,
protože mluvíme vlastně za ty, který mluvit nemůžou.
Proto tam jezdím, proto to dělám.
A vyčerpává nás to, unavuje nás to, vrací nás to zpátky.
My – je nás pár – my jsme pořád ve styku, ačkoliv žijeme teďka v různých částech světa.
Teď je i ta možnost, že se i stýkáme, že oni jezděj sem a my jezdíme tam,
takže my se teď dost často vidíme.
Naopak čím dál tím častěji,
protože všecky jsme už dneska dávno dospělý a svý povinnosti,
takový ty rodinný jsme dávno splnily.
Naše děti už vyrostly, máme už všecky dospělý vnoučata,
on nás nikdo nepotřebuje, skoro všechny jsme už dneska vdovy zase,
jsme samy, a tak se stýkáme čím dál tím víc.
A bavíme se o všem možným a nakonec… skončíme… vždycky lágrem.
My v těch lágrech prostě žijem furt a děláme to všechny a všechny tohleto.
Tak to je důvod, proč to dělám.
IV: No, takže vlastně i tomu Vašemu pocitu zodpovědnosti můžeme poděkovat za to,
že jsme s Vámi mohli natočit tenhleten rozhovor.
Já bych Vám, paní Hošková, chtěla opravdu moc poděkovat,
že jste se s námi o svoje vzpomínky podělila,
a dávám vám ještě naposledy možnost, pokud chcete něco dodat na závěr.
HH: Já myslím, že to bylo tak vyčerpávající, že už si snad ani na nic nevzpomenu.
IV: Dobře, tak ještě jednou mockrát děkuju.
HH: Prosím.