CM: A můžeme...
IV: Před chvílí jste nám vyprávěl, že v tom táboře, Flossenbürgu, že tam byly i nějaké děti.
Co tam vlastně dělaly po celou tu dobu?
PM: Nebyly na žádnejch komandýrkách. Byly v tom baráku.
Občas nějak vyšly ven, ale jaksi jenom byly zavřený,
což je ku podivu {směje se}, ale jaksi, asi s nimi neměli nějaké možnosti Němci co dělat,
takže proto ten režim tam byl... v tomto baráku k těmto dětem relativně mírnej.
Ovšem za tím barákem byl takzvaný krankenrevier, tedy ošetřovna.
Kde eh... jaksi jeden český lékař eh... dělal všechno možný.
Jinak ale šéfem tý ošetřovny byl chlapík, kterej nic neuměl,
přestože dělal řadu chirurgických operací.
Takže kdo měl to neštěstí, že tam takto onemocněl,
tak to měl spočítaný.
Eh... Tam byl... byla nejhorší nemoc tyfus.
Tedy česky řečeno sračka.
Na což... na co tam umírali lidi houfně.
Protože ta strava, hygiena tak jedno ke druhému,
tak to dávali... dávalo předpoklady, aby ten tyfus tam jaksi maximálně mohl působit a taky to dělal.
Ovšem bylo možno tam některé vězně jaksi
- česky řečeno - ulejt.
Jestliže měli takový zdravotní problémy, že by nevydrželi práci na komandýrkách.
Takže to tam eh... jaksi tak to bylo.
Kromě toho tam bylo ještě vězení táborové, zděné,
kde byli někteří eh... jaksi vyjímeční vězňové.
Například tam byl Schuschnigg.
Jestli to je nebo není pravda nevím, ale v tom effektenkammru jsem nosil šedivé flanelové kalhoty,
o kterých se říkalo, že je mám po Schuschniggovi.
Tak nevím. V každém případě ten tam byl s celou rodinou.
Schuschnigg, jak známo, byl rakouský kancléř před válkou.
Dostal se tam také Canaris,
velitel německé tajné služby, po tom puči proti Hitlerovi,
který nakonec byl 7. května popraven. 7. dubna popraven.
Má tam v tom krematoriu desku pamětní,
kde jeho věrní eh... ji tam prostě dali umístit.
Zajímavá také byla jedna věc.
Říkalo se, že když byl zajat Stalinův syn,
že ve Flossenbürgu právě s ním dělali výslech.
A protože ruskej těsnopis uměl jedinej Čech ze všech těch vězňů a i Němců,
tak ten dělal za plentou z prostěradel,
tak aby to nemohl nik... vidět, tak ten tam dělal zápis.
Eh... Co se dál s tím Stalinovým synem dělo, nevím.
Říkalo se, že byl po válce v nějaké uniformě americké armády...
Co je na tom pravdy nevím,
ale v každém případě o tomto výslechu myslím je dobré se zmínit, protože to málokdo ví,
že tato - shodou okolností velice historická osobnost v tom Flossenbürgu se také vyskytovala.
Jinak velmi dobré a záslužné bylo, že tam hrála kapela každou neděli.
A sice... samozřejmě z vězňů, takže ti, kteří uměli na ty nástroje hrát,
tak měli příležitost dostat je z domova.
Takže tam ta kapela hrála a bylo to velmi milé osvěžení celého to š... smutného života v tom táboře.
Většina těch vězňů, kteří tam hráli, byli Češi, samozřejmě. I kapelník.
Což už je takový úděl, že Češi leckdes leccos uměj a dělají. Eh...
IV: Když už jste narazil na ty Čechy, mohl byste nějak popsat,
jak to fungovalo v rámci té české komunity těch vězňů jako..
PM: Ano.
IV: Pomáhali jste si nějak nebo byli tam nějaké problémy, vytvořený nějaký skupiny nebo...
PM: Dá se celkově říct, že vzájemně jsme si pomáhali.
Pamatuju se např... tento jaksi velice neběžnej případ:
Skamarádil jsem se tam s jedním z těch Čechů, kterej si pořád stěžoval.
A měl jednoznačnou nevýhodu.
On totiž nevěřil, že Hitler prohraje válku.
Nevěřil to ještě na jaře, ve čtyřicátém pátém roce.
A na základě toho svého psychického stavu tam umřel.
Ne že by byl zničenej fyzicky nějak,
ale dík tomu svému... své nedůvěře, že prostě ta válka špatně dopadne.
Což je myslím velmi důležitý argument k tomu,
když někdo říká, že psychika nehraje roli v životě člověka.
Tak tady to dokazal... dokázal bohužel tou smrtí, že hraje...
Jinak, například, při jedný procházce jednou večer s jedním vězněm...
shodou okolností jmenoval se Sedlák...
se mě ptal, jestli bych byl ochoten nějak pomoct, když by se tam cokoliv likvidovalo,
nebo jaksi vězňové měli nějaké akce.
Tak jsem samozřejmě to přislíbil velice rád,
ovšem samozřejmě organizaci jsme tam nemohli mít, to by bylo příliš nebezpečné,
ale věděli jsme o sobě, každý to, kdo by co uměl nebo mohl nebo chtěl.
Což je důležité. Takže ta česká komunita tam hrála dost značnou roli,
taky pokud jde o obsazení funkcí.
Například na tom našem třetím bloku byl schreidr... schreibrem - písařem, pomocníkem toho kápa
- blockleiter tedy - eh... dosti vysoká funkce to byla,
důležitá v tom denním životě lidí.
My jsme tam spali na palandách, které měly čtyři patra.
Jsem shodou okolností náhodou dostal to hořejší patro,
což bylo nejvýhodnější a takže jsem tam tímto způsobem eh... přežil.
Protože jsme ráno mívávali eh... dosti času, než jsme na tu kamond... komandýrku nastoupili
- mezi mytím, snídaní a odchodem,
a protože jsem našel v tom effektenkammru učebnici ruštiny,
tak jsem se tam začal učit rusky.
A docela mi to šlo.
Protože holt jsem věděl, že to jednou bude potřeba.
Bohužel jsem se nedoučil a neměl jsem tam příležitost,
ale potom jsem to trošku nahradil, ikdyž já jsem na jazyky velice nenadaný člověk.
Možná, že už by bylo dobré se dostat k tomu... odchodu...
IV: Já jestli ještě můžu předtím... Vy jste tady narazil na ty cizí jazyky...
Povídali jsme si o těch vztazích v rámci té české komunity...
Jaké tam byly vztahy mezi těmi různými národnostmi?
PM: Všichni jsme byli vězňové. Tam se to nědělilo.
To bylo naprosto demokratická... demokratický vztahy mezi námi.
Protože jako - měli jsme společného nepřítele.
Tím to bylo dáno, myslím.
IV: A měli jste nějakou možnost korespondovat s rodinou nebo...
PM: Ano.
IV: Nebo dovídat se... Jak to probíhalo?
PM: Ano, dokonce jsme zjistili - teda přesně řečeno moje rodina zjistila
na základě informací od kohosi blízkého -
že je vhodnější, než balíčky posílat poštou, posílat je drahou.
Takže jsme {listuje v dokumentech} - promiňte...
Mám prostě doklad o tom, jak naši tou železnicí do Flossenbürgu posílali ty balíčky.
Můj švagr byl tak pečlivý, že eh... si nechával tyto doklady
a do každého vkládal, co se do toho balíčku dalo.
Takže mám dokonalou dokumentaci o tom,
jak z Flossenbürgu, tak z Terezína,
jak ta... ten možný styk s rodinou nezavřených...
nezavřenou částí rodiny fungoval.
A fungoval naprosto perfektně. Což...
IV: Byl nějak omezenej? Třeba - já nevím, jednou za měsíc to šlo...
PM: To ano. Kromě toho to muselo být psáno všechno německy
a byl tam cenzor, který to všechno přečetl.
Když by to bylo nějak něco mál... závadného, tak to odložil a vrátil.
Takže se ven dostávaly jenom takové ty dopisy
„Milý, doma jen je nám dobře..."
IV: Dobře...
PM: Ale v té době i tohleto byla velmi důležitá informace.
Že ještě žijeme... v podstatě...
To bylo... to byla smysl toho... té korespondence, kterou jsme dostávali.
Eh...Je to samozřejmě velice milé, když někoho máte venku,
o kterém víte, že ty balíčky, které vám posílá, posílá ze svého.
Protože těch potravin bylo samozřejmě v Protektorátě po skrovnu
a přesto nám, vězňům je rodiny posílaly,
za což všechna čest a veškerý dík.
Takže po této stránce to mělo spíše morální význam,
ikdyž samozřejmě každý sousto bylo vynikající, potřebný,
eh... protože jsme se tam tak moc zase nenajedli.
Takže po... to bylo všestranně dobré dostávat balíčky.
Kdo měl doma milé, kteří to umožnili.
Takže po této stránce to takhle vypadalo.
IV: Taky jste se zmiňoval o tom, že Flossenbürg byl původně trestním táborem,
takže tam určitě byla zavedena nějaká škála nejrůznějších trestních opatření.
Mohl byste nám říci něco k tomu?
PM: No, například můj přítel Jaroslav Hána.
Byl...eh... jaksi měl tu příležitost, že cosi provedl.
A dostal za to eh... trest padesát ran holí na lavici.
Eh...Ne všichni to přežili.
Ten můj přítel dokonce to měl třikrát.
A jednou se mu stalo, shodou okolností,
že po asi pětadvaceti ranách se to jaksi přerušilo.
A protože ti posti ne... si nebyli jisti číslicí, kolik už dostal,
tak pro jistotu mu dali těch padesát znova,
takže jich bylo kolem pětasedmdesáti a to už přežít, to nebylo snadné.
Čili takovéhle postihy tam proti nám měli.
IV: A projevovalo se to ještě nějak jinak? Jak se k vám vlastně chovali ti dozorci?
PM: Tak já jsem měl to štěstí, že jsem byl na té vnitřní komandýrce.
Kde eh... vedení tábota, tedy posti, měli zájem na tom, aby to tam fungovalo.
Aby tam nebyl nepořádek.
Čili vůči nám byli slušní.
Ten náš šéf byl nějakej obersturm... o... obr...
IV: Sturmbannführer...
PM: Eh... Jenom nadporučík, sakra...
IV: Oberscharf...
PM: Promiňte, teď mi vypadl pojem německý...
Scharführer! Oberscharführer.
Tak ten jaksi si nekomplikoval život tím, že by ho komplikoval nám.
Náš kápo byl Čech, doktor Kašpárek ze zahra... z Ministerstva zahraničních věcí,
který eh... samozřejmě dbal na to, aby na nás nebyly stížnosti.
Proč by taky měly být?
My jsme všechno, co bylo potřeba, dělali velmi ochotně,
protože ten pořádek musel bejt!
A to jsme všichni si uvědomovali.
Takže tímto způsobem eh.. to tam fungovalo v té naší komandýrce.
Takže... samozřejmě být v kamenolomu bylo strašný.
Eh... Slyšel jsem, že jaksi zejména v tom... v těch počátcích
se tam musely nosit balvany třeba padesátikilový,
což není už příjemná váha.
Že s těmi v těch začátcích, aby se tam zaměstnali nějak,
tak vězni byli postaveni do kruhu a předávali si kámen z ruky do ruky.
Nebo že museli odvézt čtyřicet dva nebo čtyřicet šest koleček kamene eh... za ten den,
což muselo bejt vysokej fyzickej výkon.
To... žula, jak známo není peříčko...
Takže po téhleté stránce to na tom kamenolomu bylo velice obtížný, namáhavý a nebezpečný.
Zejména, když napadl sníh - tam těch schodů bylo nějak kolem dvou set... do toho lomu,
a zasněžený schody a naše dřeváky...
To nebylo zrovna věci, který by k sobě patřily.
Takže už jenom ta cesta do toho kamenolomu byla velice nebezpečná.
Takže eh... řikám... já osobně jsem tam neměl příležitost utrpět fyzicky,
což byla samozřejmě výjimka, to bylo jaksi zřídkavé
eh... být v té komandýrce pro vnitřní záležitosti.
Takže po této stránce já jsem měl štěstí.
IV: Kolik vás tam vlastně pracovalo, na tý komandýrce?
PM: Bylo nás tam kolem deseti.
Zástupcem toho Oberscharführera, kterému jsme přezdívali žížala, protože byl hubenej,
byl takovej asi pětapadesátiletej bručoun,
kterej jako spíše tam byl pro parádu, protože my jsme si stačili mezi sebou to udělat a...
takže tam dozor prakticky nebyl potřeba.
Takže tito dva posti stáli nad námi bezprostředně.
Říkám - měl jsem štěstí, že jsem byl na vnitřní komandýrce.
IV: Taky jste vyprávěl, že jste jako český politický vězeň měl to označení - ten trojúhelník...
PM: Ano.
IV: ...ale k tomu patřilo i vězeňský číslo...
PM: Eh...to patřilo?
IV: I vězeňský číslo.
PM: Ano, bylo to neunundzwanzig null neunundvierzig.
Měli jsme ho tady {ukazuje rukou} na takovém bílém proužku látky a ten červenej trojúhelník
eh... ve Flossenbürgu jsme tam měli C, jako Češi.
V jiných koncentrácích bývalo T jako Tschechen.
Kromě nás politických, tam byli ještě, jak už jsem říkal ti zelení,
což byli zločinci z povolání.
Eh... Z káznic totiž Hitler nepouštěl lidi po odpykání trestu ven,
ale poslal je do koncentráčku, aby je měl pod dozorem.
Potom tam byli Bibelforscher, tedy vyznavači bible,
kteři měli fialový ten trojúhelníček.
Židi, ti měli žlutý...
Už si teďka nevzpomínám na ty další barvy, ale byli jsme př... přesně roztříděni.
IV: Takže jste se dobře poznali...
PM: Dobře jsme se poznali, ano.
A zejména ti posti nás měli možnost přesně poznat.
IV: A když už se blížil ten konec té války, projevovalo se to nějak na atmosféře v tom táboře?
PM: Samozřejmě. Š...Kolem toho čtyřicátého čtvrtého roku ten výsledek války už byl zřejmej.
My jsme samozřejmě tedy čekali, kdy už ten den přijde.
A eh... jako všichni jsme byli velice nadšeni, že to takhle dopadá,
protože nebýt toho vítězství Rudé armády ve válce, tak by to bylo s námi i po té válce divné.
To samozřejmě...
Ale jaksi při... při... přivítali jsme, když už ten konec nastal.
Dokonce jednou se stalo, že se rozšířila zpráva,
že Američani ten tábor obsaděj.
Nakonec k tomu nedošlo.
Ale... ale jaksi, eh... radost z toho samozřejmě byla veliká.
Oni totiž k... e... Hit...Himmler nařídil jako šéf koncentráků,
že se spojencům nesmí dostat do ruky žádnej důkaz o koncentrácích,
ani tedy lidé živí. Měli všichni být zlikvidováni.
Ani jaksi ty prostory nějaké.
Nicméně, ono to teoreticky se snadno napíše, v pra... v praxi se něco takového hůře udělá.
Protože jak zlikvidujete ty baráky a to zařízení toho koncentráku?
Čili jak zlikvidujete ty lidi?
Tak nakonec se to udělalo tak, že poslali na konci války -
no před koncem války, konktrétně 18. eh... dubna čtytřicet pět ty vězně pryč.
Eh... Židi odtamtud jeli vlakem, kterej byl vybombardovanej a z těch asi čtyř set padesáti, jestli se nemýlím v tom počtu,
tak jich přežilo jenom několik, protože potom pocho... pochodovali pěšky po tom vybombardování,
a to samozřejmě je obtížné.
Byli jsme rozděleni do skupin po čtyřech tisících lidí - asi.
Na každé čtyři vězně byl jeden post.
Eh...Ten první den nás vyvedli nad tábor
- bylo to v horách, samozřejmě, čili do kopce - kde byla silnice.
Teda silnice - lesní silnice.
Něco mezi lesní cestou a silnicí,
kde jsme se shromáždili a teď jsme měli čekat proto,
že se mělo pochodovat pouze v noci.
Bylo nádherně... ný slunný počasí, takže po nějaký době samozřejmě jsme se rozlezli
a sedli jsme si vedle té cesty do trávy.
Najednou příkaz: Zformovat se! Připravit k pochodu!
Jeden Čech, tak kolem dvaceti, jednadvaceti let,
měl okamžitou nějakou nevolnost, takže zůstal ležet.
Místo, abychom mu směli pomoct,
tak tam přišel ten esesák k němu a na místě ho zastřelil.
Jen tak, že byl na... že dostal nevolnost.
První den jsme dostávali pat... pájku chleba.
Tak něco přes centimetr tlustej, přes šišku.
Od té doby jsme už nedostali nic.
Bohužel v noci začalo pršet a pršelo celý... celou dobu toho,
kdy jsme byli na tom pochodu smrti.
Eh... Stala se tam například takováhle věc:
Jak jsme byli v tom pětistupu, tak já jsem šel na kraji...
na pravém kraji toho jednoho, a přede mnou eh... jinej vězeň,
kterej bohužel měl ten průjem.
Jak známo, uvědomil si, že pokud to pustí do kalhot,
po dalších čtyřech, pěti kilometrech bude mít tolik... tak rozedřený nohy,
že nebude moct jít.
Tak se připravil, kalhoty... udělal úkrok,
sedl si na bobek a v tom okamžiku ho ten post zastřelil, kterej byl vedle.
Čili - nebylo dobré jaksi jakýmkoliv způsobem
eh... jaksi narušit tu pochodovou formaci.
Ovšem eh... ten asi třetí den to přibližně bylo, byla křižovatka ve směru T.
My jsme přicházeli do... po té rovné části
a zleva přicházel další takovejhle skupina vězňů.
Musím podotknout, že ti nejslabší...
Ze začátku to bylo rozložený náhodně.
Kdežto ti, kteří byli slabí a nemocní,
tak samozřejmě zůstávali stále na konci - eh ke konci.
Takže na tom konci šli ti úplně nejzbědovanější.
A my, kteří jsme ještě měli sílu - mně tehdy bylo třiadvacet, tak jsem si moh vejskat, žejo,
takže my jsme ti fyzicky schopní byli vpředu.
To se stále dělo nejenom v tom našem transportu, ale i v tom, který přicházel.
A - protože oni se dostali dřív na tu křižovatku -
možná o deset metrů, tak měli právo pochodovat, zahnout na tu naši silnici.
Jenže - ta schopnost pohybovat se byla čím dál tím menší, samozřejmě,
a ti, kteří zůstavali na konci, tak... ti nejzbědovanější,
tak najednou asi v polovině toho transportu nařídili
eh... esesáci tohohle toho druhého, že musejí si zkrátit cestu přes pole,
což byla rozbahněná voranice.
A teďka si představte mít na nohách ty dřevěný boty v uvozovkách,
kde byl prostě podle tvaru nohy vyříznutej eh... vyříznutej kus dřeva
a na to byly přibitý kousek plátna, aby to z nohou nespadlo.
A teďka, když jste unavenej, nemocnej nebo nemáte už sílu
a teďka musíte jít dejme tomu sto padesát, dvěstě metrů přes oranici...čerstvě nasáklou deštěm.
Sama ta bota už něco váží.
A když se na ni nabalí několik kilo tý mazlavý hlíny,
tak ten člověk nedokáže udělat krok.
Čili sklesne na místě.
Na konci šla řada esesáků a kdo tam ležel, toho zastřelili.
Takže za těch - trvalo to ne... necelejch deset minut -
a za těch pár minut tam zůstalo takovejch čtyři sta, pět set lidí ležet, na tom poli.
To nedoporučuju nikomu si to prožít.
To bylo velmi obtížný...
No, chodili jsme prostě vždycky v noci a ve dne jsme leželi v jakémsi lese,
proto, aby americká letadla neviděla, že ty tran... ty polo... ty kolony eh... jsou v pohybu.
Ale eh... ten poslední den jsme si takhle lehli - eh...
bylo to na dosti prudkým svahu - bylo to mlází jenom,
a najednou eh... všichni nástup na cestu dolů. Což jsme udělali.
A už když jsme nastupovali, tak jsme slyšeli dunění tanků... přijíždějících.
A sotva jsme nastoupili, tak ty tanky nás dojely,
ti posti na... po takovém mírném svahu po poli eh... měli asi tři sta metrů do nějakého-si lesa,
čili všichni tam odešli, nikdo po nich nestřílel,
a to bylo poslední eh... příležitost vidět... kdy já jsem viděl německou uniformu vojenskou.
Od toho okamžiku ani jeden človíček v armádě... nebo v uniformě německý nebyl.
Já jsem ještě se dvěma přáteli se domluvil, že si po tý cestě budeme pomáhat.
A proto ta naše trojice, eh... když zdárně se dostala do toho osvobození,
což bylo u Chamu, u Stamsriedu, tak jsme zůstali pospolu.
Chtěl bych ještě poznamenat, že je to až ku podivu, že za těch několik dní jsme ušli stovky kilometrů.
Že je toho člověk fyzicky schopnej, je až ku podivu.
Nicméně... Čili potom u toho... v tom Stamsriedu většina Čechů zůstala.
Vytvořili tam jakési podmínky pro ubytování.
My tři jsme se toho nezúčastnili.
Eh... Pár kroků po tom našem osvobození byl jakejsi potok, tam bylo pohozený kolo.
Tak jsme se ho uchopili a měli jsme dopravní prostředek.
V tom Stamsriedu jsme požádali v nějaký chalupě, abychom mohli přespat na seně,
což nám umožnili a druhej den jsme šli eh...
Řekli jsme si, že půjdeme s ar... s frontou.
Fronta byly dva americké tanky,
které ujely denně takovejch dvacet, pětadvacet kilometrů do vesnice, kde se jim... tomu veliteli tanků zalíbilo
a tam zůstala navečer fronta.
My jsme druhý kolo získali tak, že:
Hned ráno, z toho Stamsriedu, když jsme šli po takový eh....
poněkud táhlým svahu, kde silnice se ohýbala z jakýchsi důvodů do pravého úhle..
A když jsme přišli k tomu ohybu, tak jsme tam viděli na zemi ležet člověka s kolem.
Tak jsme k němu spěchali, abychom ho ošetřili, jestli je zraněnej... a takovýhle,
a zjistili jsme, že je ožralej.
A tak jsme řekli - alkohol je nepřítel lidstva,
člověk se vožírat nemá, že ses vožral, budež platit pokutu.
A vzali jsme si to druhý kolo.
Večer jsme potom v tý vesnici požádali toho amerického vojáka, kterej tam vlel... velel...ty frontě,
že bychom potřebovali ještě třetí kolo.
No tak jsme dostali třetí kolo...
A byli jsme tedy v ř... v uvozovkách motorizováni, abychom těch dvacet pět, dvacet kilometrů denně za těmi americkými tanky jeli.
Takže jsme se takhle dostávali až k našim hranicím.
Přešli jsme - lituji, teď mi vypadlo z paměti jméno toho německého města - přes Šumavu.
Na cestě jsme... na tý silnici, jsme viděli jedinej eh... rozbitej transportér německej
- ty takzvaný Hitlerovy ratk... rakve. Pamětníci to asi budou vědět, oč šlo.
Mys... ještě zůstali potom v naší armádě několik let... po osvobození.
A tak tam, na té cestě byl jedinej tento transportér.
Došli jsme až do Klenčí, kde es eh... pohyb americký armády zastavil na základě dohodě z Jalský konference,
že eh..., že čára eh... mezi dvěma armádami - ruskou a americkou - půjde po našich západních hranicích.
A protože, proto tam tedy asi týden eh... ti ... ta americká armáda stála.
My jsme tam bydleli u nějakých Benešů, který se nás laskavě ujali.
Velice jim za to děkuji - byli na nás velmi hodní a umožnili nám tam být,
a ten jeden z nás trošku uměl anglicky, takže se bavil s těma americkejma vojákama.
A ty mu řikali, že při přechodu Šumavy byly tak obrovský boje, jako při přechodu Rýna.
Což samozřejmě nebylo... nebyla pravda,
protože to by muselo ty důsledky bitvy tam zůstat nějaký hmatatelný, což nebylo.
No a tady jsme tedy čekali,
eh... ta americká armáda vždycky do toho údolí eh... vystřelila tak čtyřikrát, pětkrát, aby se vidělo, že je válka
- k tomu potoku, kterej tam tek - a 6. května čtyřicet pět se ta armáda hnula do Plzně.
Byla totiž domluvena eh... maršálem Kuzněcovem z ruský strany a Eisenhowerem,
že se posune americká armáda na linii přibližně Cheb - Karlovy Vary - Plzeň - Český Budějovice.
Tam dojeli - do tý Plzně konkrétně - eh...jaksi bez jediného výstřelu.
To byl vejlet... Žádná válka, žádný bojování...
No a my jsme se už rozdělili, protože jeden ten přítel zůstal v Domažlicích u kamaráda,
druhej jel do Brna - jižní cestou, někde kolem Budějic -
a já jsem šel do Prahy, čili do... přes tu Plzeň.
Takže jsem se k večeru, 6. května, dostal do Plzně a tam jsem přespal u jedné známé rodiny.
Druhej den jsem šel na magistrát plzeňský a říkal jsem, že bych prosil nějakej papír, že chci do Prahy.
„Kdepak, to není možný, teďka přece nevozí... To nejde.“
Tak jsem poděkoval, zdvořile jsem se rozloučil,
před barákem jsem se rozloučil s mým přítelem a zas sedl na kolo a jel.
Do Rokycan, to bylo jednoduchý, protože v Ro... v Rokycanech ještě byla americká armáda.
Za Rokycanama je asi několik kilometrů silnice mezi polema
a potom nastává přechod toho velkého les... zalesněného pásma, k Holoubkovu.
Ta silnice tam mí... stoupá do vršku, čili nedalo se tam jet na kole.
Musel jsem ho vést.
A říkal jsem si, jaká by to byla nespravedlnost, že 7. května,
na konci války by mohl bejt v tom lese ne četa nebo rok... rota nebo pluk vojáků, ale klidně armáda.
Se mohli schovat...
A kdekdo z těch vojáků by potřeboval kolo a civilní oděv.
Čili vodstřelit nějakého blbečka, kterej tam to kolo vede, to nebylo žádnej problém.
To by nebyl žádnej problém.
Naštěstí se to nestalo, naštěstí jsem se do toho Holoubkova dostal.
Na celý tý silnici z Prahy... z Plzně do Prahy jsem 7. května byl já jedinej človíček pohyblivej.
Za Žebrákem od... eh od... ne Hořovic, Horažďovic, ještě jinak...
promiňte, teď mi vypadlo to jméno,
jsem viděl dvě - tři kolony, kde na korbě byli lidé ozbrojení puškami a v jakýchsi uniformách,
kteří jeli na pomoc Praze, jenže byli před... ode mě asi dva, tři kilometry,
čili jsem je jenom viděl a nemohl jsem se s nimi svézt.
CM: Tak, zase to necháme na další kazetu...