PM: Jak už jsem říkal, potkal jsem ty... ta dvě auta naložená lidmi,
kteří jeli na pomoc Praze.
Ve Dvoře Králové jsem se zastavil u maminky jednoho spoluvězně
a vyřídil jsem jí, že živej přestál válku.
A jel jsem dál... Eh...
Před Rudnou byla takzvaná rudnická zatáčka,
kde silnice zase vedla po zalesněném svahu {ukazuje rukama},
stoupala, a tam jsem si podruhý říkal, že by tam eventuelně nějakej vojáček s flintou moh bejt na mě
a že by to bylo nepříjemný.
Leč - přestál jsem to opět.
Ale - na začátku Rudný je takový náměstíčko s hospodou a tam stála revoluční garda
a říkala: „Stop!" Já jsem říkal: „A proč?" - „Nesmí se do Prahy."
Já říkám: „Kdys byl doma?" On říká „No na obědě, před chvilkou..."
„Vidíš, já už jsem doma nebyl od čtyřicátého třetího roku, takže se měj hezky!" A jel jsem.
Eh...Před eh... Promiňte, teď mi vypadlo to jméno...
Je to obec, poslední před Prahou, před tou bejvalou silnicí, která vede k Bílému Beránku.
Tam mi lidi ukazovali jednak kobližky po Vlasovový armádě,
která tamtudy utíkala, protože bylo naprosto správný - podle mě -
že eh... Sovětská armáda nebo Sověti vůbec příslušníky tý Vlasovovy armády likvidovali.
Protože být v aktivním odporu proti dobru na straně zla je neodpustitelný.
Takže ta Vlasovova armáda zradila.
Proto bylo správný, že byla potlačena na konci války -
česky řečeno postřílena nebo něco takového.
Ale, abych šel dál... Říkali mi tam také ti lidé,
že ta silnice je odstřelovaná z Ruzyňského letiště.
Že bych měl počkat do večera a potom teprve...
To bylo tak kolem pátý hodiny odpoledne.
Jsem si říkal: no ještě dvě hodiny čekat, tři hodiny,
to přeci když už jsem teďka tady, to by byl nesmysl...
Tak jsem nased na kolo a jel jsem.
Ujel jsem padesát metrů a bzzz..... {napodobuje letící granát}... spad jsem s kolem do příkopu,
asi dvacet metrů vedle silnice dopadl granát.
Jsem si říkal: to je pěkný, voni měli pravdu!
A říkám, tak ležím... tak si říkám: To tady mám pořád ležet?
Tak jsem opět nasedl na kolo a jel.
Po dvaceti metrech zase bzzz...... a zase ten granát... Já spadlej ve škarpě.
Jak tam přemejšlim, tak si říkám, že by se podařilo kanonem sestřelit cyklistu na tolik kilometrů,
to by musel bejt čarostřelec!
Přece se do mě nemůže strefit, krom... zejména když je špatně zastřílenej.
Takže jsem nasedl potřetí na kolo a jel jsem...
Ještě asi čtyřikrát, pětkrát za mnou vystřelili a pak to vzdali.
Takže jsem se dostal 7. května večer, kolem sedmý hodiny k sestře a švagrovi,
kteří bydleli v té vile eh... vedle Vypichu.
A tam velký uvítání, samozřejmě...
Jako „prémii“, v uvozovkách, mi sestra dala tabulku čokolády,
kterou jakýmsi způsobem zahadným za... sehnala za tý války - kdy nebyla, žejo...
Takže jsem konečně byl doma.
Bylo to velmi příjemné a jaksi velice jsem poděkoval jak sestře, tak švagrovi,
o to, jak pečlivě se o mě starali, když jsem byl zavřenej.
Eh... V Praze byla revoluce. 9. května skončila.
Já jsem se jednak šel podívat do Mot... do Dejvic,
kde ruská armáda poprvé se dostala do Prahy a potom jsem šel do města.
Na Václaváku jsem se setkal kupodivu s Františkem Listopadem,
který tam kor... kolportoval Mladou frontu.
Neboť ta skupina v který byl... eh... jejíž část s Kryštofkem eh... jaksi byla odstraněna...
O tom Kryštofkovi možná, že jsem měl ještě říct něco...v souvislosti s Flossenbürgem.
Takže zabrali „Der neue Tag“ v Panské ulici,
kde odedávna byly německé noviny pražské vydávány.
Předtím Prager Tagblatt a tak.
A začali vydávat list pro mládež - Mladou frontu.
Já jsem se tam stal tajemníkem redakce
a byl jsem tam do čtyřicátého osmého roku.
Potom jsem odešel do Československého rozhlasu,
kde jsem vedl propagační oddělení.
A odtamtud mě požádali, abych šel do armády, že je potřeba ji vybudovat, rozšířit...
Což jsem udělal. Byl jsem tam dvacet let.
Většinou jsem tam učil, protože jsem pedagog dospělých a tak proto,
tímto způsobem jsem fungoval v té armádě.
Měl jsem samozřejmě různé...eh... jaksi jiné názory,
než byly oficiální na některé věci.
To už jsem měl... eh... v tom Vyškově, kde jsem na vojně sloužil,
protože jsem - a to bych měl ještě předeslat, omlouvám se...
Tedy 7. května jsem se vrátil do Prahy.
Protože jsem vždycky politicky cítil,
a vždycky na straně spravedlivých,
a proto jsem chtěl, aby se u nás vytvořila spravedlivá společnost,
tak proto jsem třiadvacátého května čtyřicet pět vstoupil do komunistický strany,
která před válkou byla vyslovenou zachránkyní nebo stoupenkyní těch nejchudších,
která za války bojovala proti nacistům a měla zejména program.
Měla teoretický základy politický činnosti.
Tak jsem si říkal: To je ta cesta, to je páka,
kterou tu spravedlivou společnost u nás udělat.
Únor čtyřicet osm jsem v té době chápal jako skutečně umožnění další cesty k socialismu,
kterej je mým cílem dodneška.
Protože eh... tak špatnej společenskej řád pro lidstvo,
jako je kapitalismus dneska, je podivuhodná věc,
kdy dvě miliardy lidí žijou za dolar denně
a naproti tomu, jak ten filozof Bondy asi před pěti lety mi napsal,
že čtyřicet tisíc fyzickejch lidí vlastní osmdesát procent veškerých hodnot majetku země, zeměkoule -
to je dosti značná nerovnováha sociální.
Už dneska například ti bezdomovci a podobné případy...
Čili ten... ta spravedlivá společnost je dodneška mým cílem.
Eh... Měl jsem vždycky samostatné myšlení,
takže například, když jsem přednášel o rozporech antagonistických a neantagonistických,
tak jsem řikal, že v tom Maďarsku...
Oficiální učení říká, že vnitřní rozpory jsou významnější, než vnější rozpory.
Říkal jsem tedy v tom Maďarsku v padesátým šestým...
Příčina byly... byla špatná politika Rákosiho komunistický strany
a nikoliv, že by to zorganizovali zlí imperialisté.
To s teorií nesouvisí... nesouhlasí.
Tak jsem to... tomu... za to byl kritizován a podobně.
Eh... v šedesátém osmém samozřejmě jsem přivítal Pražské jaro.
To nebyla náhoda, že v tom šedesátym osmym eh...
ta ... nevím, jak to nazvat - revoluce - prostě ty převratné události u nás byly...
Ta snaha po reformě...
To se připravovalo přibližně od šedesátého roku,
protože po tom čtyřicátým osmým, jak už jsem se zmínil,
eh... jsem netušil, že se dostane do Československa stalinismus.
Ta vyhlašovaná československá cesta k socialismu se mi zdála rozumná -
na základě místních podmínek, protože jaksi velká část komunistický strany
byla taková ta umírněná. Například jsem nedávno četl Paměti Marie Švermové,
které vysloveně ukazujou, že získávat lidi je jediná možnost,
jak komunistická strana může fungovat.
Naprosto má pravdu.
Protože když se sem dostal stalinismus,
tak jsem v těch padesátejch letech postupně nabíral rozumu.
A říkal jsem si: Jak je tohleto možný, to přece nepatří do socialismu.
Takovýmhle způsobem jednat s lidmi, takhle je tejrat a popravovat a tak...
Takže eh... s ... mi bylo divný, jak je to možný, že Slánský s Gottwaldem si viděli do talíře
a najednou je ze Slánského imperialistickej špión.
To... bylo nějaký podivný.
A teďka ty další události potlačovací, tak eh... jsem nebyl rád.
V tý době jsem si ještě neuvědomil, jaká je příčina.
Že eh... na Jaltě byla namalována čára na mapě Evropy,
kde se rozdělily teritoriální vlivy.
Stalin dostal tu část na východě
a Anglie, Franc... Anglie, Amerika tu část na západě.
A eh... ještě jsem si tehdy neuvědomil, že to je příčina,
proč se k nám dostal stalinismus.
Stalinismus nebyla záležitost československá,
to bylo naopak proti veškerým eh... dosavadním zvyklostem a vlivům a myšlení.
Eh... Stalinismus byla záležitost dokonce i protisocialistická,
ikdyž po té socialistické revoluci, Velké říjnové, v sedmnáctým roce,
eh... to nadšení, že dělnická třída uchopila moc v Rusku bylo báječný.
Jenže samožřejmě, revoluční nadšení nevydrží věčně.
Zejména, když se do toho dostane občanská válka.
Tak samozřejmě obyvatelstvo bylo v tom čtyři... dvacátým čtvrtým roce, když zemřel Lenin naprosto vyčerpaný
a bez nějakejch ideí. Nebo spíše nadšení.
A Stalin se v tomto okamžiku ujal moci tím, že...
existovala buržoazní cary... carská... eh... carská buržoazie,
která do té doby, do sedmáctýho roku měla veškerou moc v Rusku.
Existoval Stalin, kterej měl v plánu uchopit se moci.
Proto se postavil do čela této byrokracie carské
a s jejím... s její pomocí se... tu moc začal postupně vytvářet.
Ty strašný procesy, o kterých my jsme tady ješ... tehdy ještě nevěděli po válce,
o kterých jsme se dověděli teprve dodatečně, později,
tak ty už ukazovaly, že ten stalinismus je něco strašného.
Protože Marx říká, že socialismus je možný vybudovat pouze v demokratickém prostředí.
Ve státě, kde není demokracie, nepatří socialismus.
A tohleto je nesporný.
To, jak se dneska nadává nejrůznějším způsobem na Marxe
a dělaj se... dělá se z něj pit... pitomečka,
to je tak průhledná propagandistická záležitost,
že mě to až bolí, že tomu lidi věřej.
Protože Marx pro svou dobu byl skutečně vynikající tvůrce.
Dokonce v devadesátým devátým roce eh... ve Velké Británii vyhrál anketu BBC,
kdo je největší myslitel tisíciletí.
V roce deva... dva tisíce tři v anketě podobný v Německu byl na prvním místě Martin Luther,
na druhým Adenauer, na třetím Marx,
přestože 2003 - on už umřel půl století předtím, skoro. Víc předtím.
IV: Kdybychom se ještě mohli vrátit...
PM: Už se vrátíme. Já jsem jenom vysvětloval, proč jsem se přihlásil do komunistický strany,
která mi utekla ideově v těch padesátejch letech
a na základě toho při Pražském jaru, samozřejmě, jsem byl vystoupen jak ze strany, tak z armády.
Čili potom jsem dělal dvacet let nejrůznější věci,
včetně toho, že jsem jezdil s ještěrkou, že jsem stříkal, lakoval,
že jsem dlouhá léta byl bezpečnostním a požárním technikem v různých závodech.
Také chvilku jsem mohl to vzdělávání dospělých dělat -
v Institutu průmyslové výchovy a najednou přišel listopad devadesát... osmdesát... ne, pardon, devadesát osm.
IV: Osmdesát devět...
PM: Takže tím se uzavřela velká část mého života.
Je až kupodivu, že jsem se dožil roku 2000 a 2004.
Letos mi bude - za chvilku - pětaosmdesát let
a to jsem nikdy nepředpokládal, že by něco takového mohlo být možné.
Ale ještě pokud jde o ten koncentrák...
Když jsem po návratu se eh... mluvil s lidma, ti se mě ptali,
jak to hodnotím, tak jsem říkal, že to byla ta nejbáječnější škola života,
ikdyž zase bych mnoha lidem nepřál, aby jí museli projít.
Ale člověk se v těch bědnejch podmínkách koncentráku začne dívat na život jinak.
Začne ho brát, co je důležitý a co je... není... podstatný a na základě toho vidí,
co všechno v lidské společnosti by se mělo změnit,
aby ta spravedlivá společnost na světě zvítězila.
Kéž se to jednou stane.
IV: V tuto chvíli pane Macháčku, mockrát Vám děkujem.