CM: Tak, spolu si povídáte, můžeme. Tak.
IV: Dnes je 19. prosince roku 2005 a jsme velice rádi, že jsme na návštěvě u paní Lisy Mikové v Mastné ulici 21 v Praze,
abychom spolu si popovídali v rámci projektu vlastně získávání vzpomínek pamětníků,
kteří byli vězněni v koncentračním táboře Flossenbürg nebo jeho v pobočkách.
Hmm.. Paní Miková, předem Vám děkujeme za to, že jste nám umožnila natáčení tohohle toho rozhovoru.
A rovnou bychom se mohli vlastně vrhnout na první otázku.
Mohla byste nám říct, kdy a kde jste se narodila a alespoň několika slovy zmínit něco o Vašich rodičích?
LM: Narodila jsem se 31. ledna 1922 v Praze.
Žila jsem až do své deportace celou dobu v Praze.
Žila jsem.. Byla jsem jedináček, teda dvě děti mých rodičů zemřely, takže jsem zůstala sama.
Chodila jsem do školy a vlastně jsem vedla takový moc hezký život jako většina mladých lidí tehdy tady v předválečném Československu.
Sportovala jsem hodně, učila jsem se jazyky, to bylo něco, na co můj otec nesmírně dbal.
Já jsem vlastně vyrůstala dvojjazyčně, takže já jsem od nejútlejšího mládí mluvila česky a německy.
A od sedmi let jsem začala mluvit francouzsky.
Takže jsem byla vlastně velmi dobře vybavená jazyky.
Sportovala jsem, chodila jsem tancovat, měla jsem spousty přátel.
A moji rodiče celkem byli dosti majetní, maminka pracovala u tatínka v podniku.
A každý rok jsme vyráželi do ciziny někam.
Do Itálie nebo do Rakouska, už jsem poznala celkem v mladých letech kus světa.
IV: A říkala jste, že jste vlastně vyrůstala dvoujazyčně.
Tatínek byl Čech?
LM: Tatínek byl, no Češi byli oba, ale tatínek pocházel tady od Prahy, z blízko, z blízko z Kladna.
V Jenči se narodil, jo, tak naprosto v českém kraji, oproti tomu co maminka pocházela z Nové Bystřice.
To je malé městečko, na rakouských a německ..
Eh, na česko-rakouských hranicích, kde vlastně před tou první světovou válkou, když ona se narodila, ani česká škola nebyla.
IV: Hm.
LM: A ona měla část rodiny ve Vídni, takže chodila do školy ve Vídni, a mluvila ale perfektně česky.
Mluvila výborně česky a víc jsem mluvila německy a..
Někdy jsme doma mluvili německy, někdy česky, prostě mně to vůbec nepřišlo..
IV: Prostě jak to přišlo...
LM: Ne.
A ještě dnes celkem je mi to úplně jedno přecházet z jednoho jazyka do druhého.
IV: No tak to Vám, myslím, že většina, můžeme jenom závidět. {smích}
Vlastně chtěla jsem se zeptat, nějaké to zostřování té politické situace ve třicátých letech v Německu, dotýkalo se Vás to nějak?
Třeba bavili jste se o tom?
LM: No dotklo nepřímo, abych tak řekla.
Dotklo se to tím způsobem, že sem přece jenom do Československa přišlo dost emigrantů z Německa.
A můj, moje rodiče velmi štědře podporovali jak jednotlivce, tak taky ord.. organizace, které jim pomáhaly.
A tak velmi často byli u nás řekněme pozváni na oběd nebo na večeři, že ano.
A samozřejmě že povídali, vykládali.
A můj tatínek vždycky řekl: "To je strašný, ale zaplať Pán Bůh u nás se takovýho něco nemůže stát."
A z toho vlastně moje rodiče vycházeli, jo.
IV: Hm.
LM: Dost lidí potom v takovým šestatřicátým, sedmatřicátým roce už, já chodila do gymnázia, že ano.
Tak už přemýšleli o tom, o emigraci a o vystěhování a moje rodiče vůbec o tom neuvažovali.
Prostě řekli, my jsme v Československu, my jsme Češi, nám se nemůže vůbec nic stát.
No a dopadlo to potom docela jinak, že ano.
A ty, vlastně ti z toho Německa nás varovali, ta to řekla:
"Teď můžete, teď máte peníze, každý vás přijme, jo.
Všude můžete, u nás je to horší.
My, my jsme šli s holýma rukama většinou, přes Krkonoše nebo nějakou krkolomnou cestou jinudy.
A my nemáme nic a nás vlastně o nás nikdo nestojí, ale vy můžete, vy můžete ještě všude.
Jeďte, jeďte."
No a můj otec říkal:
"No mám tady podnik, já jsem si to vybudoval, že ano, sám."
Můj otec skutečně on nebyl z bohaté rodiny, naprosto ne.
A ten svůj podnik si vybudoval vlastní pílí a maminka pomáhala a s ním pracovala.
Takže oni na tom lpěli taky, ale nebylo to takový falešný lpění na majetku.
Bylo to skutečně lpění na tom, co si sami, co si sami vybudovali, co chtěli asi jednou pro mně, no.
IV: Vlastně na tom dosavadním životě..
LM: O tom se vůbec nemluvilo, no. U nás se o tom vždycky mluvilo, musíš se učit, budeš studovat. Já jsem se velmi dobře učila.
A musíš jednou pracovat, to je samozřejmý, jo.
O tom nikdy se nemluvilo, o tom, budeš jednou bohatá holčička, budeš dědit.
To no, to vůbec, to vůbec ne, já jsem byla až spartánsky vychovaná.
IV: Hm.. Ono by si asi toho člověk taky uměl potom vážit, no.
LM: No. A hodně jsme hrála jsem tenis, bruslila, plavala a měla jsem spousty kamarádů a chodily k nám vždycky celá parta.
Bylo to moc hezký a já zase chodila k nim.
Chodili jsme na výlety, tehdy se tomu říkalo "trampovat", že ano, to se dnes už nezná.
A bylo to vážně s ruksakem takový velmi prostý a hezký do okolí Prahy.
A.. Byla jsem jako všichni ostatní a o Vánocích měla vánoční stromeček.
Já věděla, že jsem Židovka, že ano, moje rodiče svoje židovství nikdy nezapřeli.
Ale byli jsme jako většina tady stoprocentně asimilovaní, že ano.
Maminka chodila do synagogy na vysoké svátky, můj otec nikdy.
A.. Já chodila na náboženství, pokud bylo náboženství ve škole, ale tím to bylo odbytý, že ano.
Já měla takový a takový přátele, nikdy se na to nehle.. nehledělo, kdo je kdo z hlediska náboženského.
IV: Hm, nerozdělovalo se to.
LM: Já vždycky..
Jenom maminka řekla: "Musej být slušní, nesměj se opíjet, nesmí to.."
Z toho, na to se hledělo.
No a náboženství to vůbec nehrálo žádnou roli, to vůbec ne.
IV: A jak jste potom tady vnímala ten rok 38, následně po tom rok 39 a vznik Protektorátu?
LM: Rok 38 byl u nás takový velmi, já bych teď, když to vidím zpětně, tak to vidím dost tragicky.
My jsme v osmatřicátým roce byli ve Švýcarech.
A shodou okolností jsme se tam sešli s rodinou Zikmunda Freuda, která emigrovala z Rakouska tehdy, tehdy, které tehdy už bylo obsazeno.
A ty nás tam vítali v tom, shodou okolností jsme bydleli v stejném hotelu a vítali nás:
"No to jste byli moudří, to jste dělali dobře, že jste šli."
A my jsme říkali: "A kam šli? My jsme tady na dovolené."
"No to snad nemyslíte vážně.
Vy se chcete vrátit?
Vždyť ten Hitler spolkne to Československo co nejdřív."
No a vlastně já byla dost otrávená, protože byly zkažené prázdniny, protože se jenom o tom stále diskutovalo a mluvilo.
A nejdřív bylo rozhodnuto, že já mám zůstat ve Švýcarech a rodiče že pojedou domů a oni se potom vrátí.
Já prohlásila, že sama nikde nezůstanu, tak se řeklo, že se mnou zůstane maminka.
Maminka řekla, že tatínka samotnýho nepustí, a tak se celá rodina v osmatřicátým roce vrátila..
IV: Zpátky.
LM: Zpátky.
Že ano, a čtrnáct dní na to začalo teda tady byla mobilizace, že ano, a německá armáda vpochodovala do Sudet.
A můj otec ale potom byl velmi energický.. energetický a poslal mě do Jugoslávie.
Tam jsme měli, přímo on tam měl sestřenici a rodinu a poslal mě do Jugoslávie s tím, že z tý Jugoslávie mám jet do Anglie.
No a já byla taková prostě zvyklá na ty rodiče, a tak, že jsem se tajně z tý Jugoslávie vrátila domů.
A to jsem vlastně od svého otce dostala první a jediný pohlavek v životě a řekl:
"Teď jsi všechno zkazila."
IV: Hm. No tak jste byla mladá, to..
LM: Bylo mi šestnáct, no.
IV: No jasně, to je těžko něco rozhodovat nebo ty důsledky, že jo..
LM: Bylo mi šestnáct, ale s tím jsem vážně asi všechno zkazila.
No a pak už to šlo všechno velmi rychle.
Že ano, přišli Němci, v březnu 1939.
Já musela jako Židovka ze školy, konec bylo s gymnáz.. gymnáziem.
Tatínkovi přišel do podniku německý, takzvaný Treuhänder, že ano, pán v SS.. v uniformě SA.
Tedy prostě jednoho dne přišel, řekl:
"Tady teď.. Ten obchod teď patří mně.
Položte klíče na stůl, položte na stůl veškerá bankovní spojení."
Maminku vyhodil na hodinu a tatínek se stal zaměstnancem toho pána za velmi malý plat.
A.. On mu ihned řekl:
"Tak buď budete se mnou spolupracovat, jsou jenom dvě možnosti.
A když ne, tak to budu považovat za sabotáž a jaké tresty jsou za sabotáž, to asi víte."
Takže to šlo všechno velmi rychle.
To.. a to se samozřejmě nestalo jenom mému otci, to se stalo všem.
Židi nesměli nic, sem tady začaly platit Norimberské zákony takzvané.
A.. Skoro každý týden přišlo nové nařízení, co jsme všechno nesměli.
A tak já samozřejmě jsem ztratila spousta kamarádů.
Ne že by byli mě nechtěli, protože jsem Židovka, ale prostě to nebylo to možný ohrožovat jejich životy s náš..
Můj život taky, tak prostě jsme si řekli, nic, nedá se nic dělat, jo.
A tím jsem se dostala vlastně poprvé tak do ryze židovské společnosti, protože my jsme se dali nějak dohromady a měli jsme kroužky.
Bývalí.. profesoři nás učili tak nějak soukromě v bytech v malých skupinkách.
No ale to nebylo ono, samozřejmě.
To už, už s tím byl konec.
Já.. My jsme jako moc najednou neměli moc peněz.
Já jsem se snažila něco přivydělat, ale..
Dávala jsem hodiny angličtiny.
No ale komu jsem už je mohla dát?
Zase dalším potrefeným, ty taky neměli peníze, tak buď to bylo z přátelství nebo za pětikorunu.
Tak to bylo tak akorát na malé kapesný.
A no, byli jsme skromní a snažili jsme se ještě se dostat ven, ale to bylo úplně vyloučený.
IV: Už to nebylo..
LM: To už bylo úplně vyloučený.
To už nešlo.
Ta jediná výhoda, že můj otec byl nucen pracovat pro toho Němce byla, že jsme zůstali v bytě.
A že jsme se nedostali do těch prvních pěti transportů, které v jednačtyřicátém roce šly odsud do polského gheta, do Lodže.
A protože ten pán mého otce potřeboval, tak před tím nás jako ochránil.
IV: A vy jste bydleli tady, nebo kde v Praze?
LM: My.. Ne, my jsme bydleli ve Spálené ulici, jak byla Malá.. Mladá fronta hned.
Asi čtvrtý dům zkraje.
A já jsem dokonce po válce ten byt, sice vyprázdněný mohutně mohla mít a já nebyla schopná se do toho bytu vrátit.
Já jsem to odmítla.
A nechtěla jsem do toho bytu už nikdy vkročit.
Já bych, já bych se tam byla snad zbláznila. A..
IV: No tak..
LM: Já bych byla všude viděla rodiče, to nešlo.
No..
IV: Říkala jste, že se Vám vyhnuly ty...
LM: Situace byla stále horší a horší.
My jsme si tam vždycky mysleli, tak už teď, teď už snad všechno jsme odevzdali, co se odevzdávat může.
Šperky, psací stroje, gramofony, radioaparáty, kožichy, já..
Domácí zvířata, inkluzive kanára, jo, takže už se myslelo vždycky, tak dál to nejde.
No potom se Židi museli stěhovat, sestěhovat do asi do dvou čtvrtí nebo tří.
Já už ani přesně nevím, kde směli všude bydlet.
Tak toho jsme byli uchránění, že ano, že jsme zůstali v našem velkým bytě.
A když bylo těch pět transportů pryč, to, to samozřejmě nestačilo.
Němci chtěli mít ten Protektorát čistý bez Židů.
A.. Určili teda, našli si Terezín, staré, staré rakouské město, které vlastně vybudovala Marie Terezie, že ano,
po které je taky pojmenovaný, kde byla vždycky posádka velká, kde jsou kasárna, hodně kasáren.
A tam určili, prostě se rozhodli koncentrovat Židy.
A.. V listopadu 41 šel první takový pracovní transport, asi 350 mužů do Terezína.
Měli připravit všechno na příjezd dalších a dalších Židů.
Ale Němcům toto trvalo všechno moc dlouho.
A tak hned po čtrnácti dnech, ještě vlastně nebylo tam vůbec nic připraveno,
už transporty jezdily do Terezína po tisíci osobách vždycky.
A to nejenom z Prahy, ne, vždycky kraj po kraji, že ano, tak.
No a.. V prosinci 41 ten pán náš, Treuhänder, kterýmu zatím padl syn na východní frontě,
takže poněkud, poněkud zkrotl a byl, trošinku se choval líp k otci, jo.
Ale dal ho k dispozici, že už ho více nepotřebuje.
A tím pádem jsme se dos.. byli jsme zařazení okamžitě v lednu 1942 do prvního lednového transportu do Terezína.
A tak jsem přišla na své dvacáté narozeniny do Terezína.
IV: Můžu se zeptat, vlastně jak dlouho před tím samotným transportem jste dostali to oznámení, že jste tam byli zařazený?
LM: No tak že, že jdou transporty a budou transporty, to jsme věděli.
Takže jsme se celkem jak morálně, tak prakticky mohli na to připravit.
A potom jsme tak asi vždycky tři, čtyři dny předem dostali vyrozumění a museli jsme nastoupit.
Směli jsme mít padesát kilo zavazadla na osobu a nastoupili jsme do takzvaného Veletržního paláce.
Tam se celej ten transport jako sestavil.
A tam do toho Veletržního paláce jsme směli jet tramvají na zadní plošině.
A stát jsme museli, že ano.
A tam jsme museli odevzdat klíče od bytu.
V tom bytu teda podle nařízení muselo zůstat tak stát a ležet, jak to bylo.
A tím pádem jsme už byli vlastně takoví nějaký volní a úplně v moci těch Němců.
A tři dny, ani ne, dva dny, jsme byli v tom Veletržním paláci, kde ještě se konaly různý takový..
No, tak bych řekla administrativní, administrativní věci a potom jsme jeli do Terezína vlakem.
Ale Terezín neleží na trati, takže jsme vystupovali v Bohušovicích a vlekli jsme se..
Byla strašná zima a vysoký sníh a vlekli jsme se teda pod dozorem českých četníků.
Armáda česká už neexistovala, ale četnictvo zůstalo.
Tak pod dozorem četníků a taky nějakých esesáků jsme se vlekli do Terezína, kde nás okamžitě tehdy ještě rozdělili.
Hm, ženy byly v jiných kasárnách než muži, takže tatínek přišel jinam, nevěděli jsme kam, já byla s matkou.
Já jsem byla v Hamburských kasárnách s maminkou.
A no, bylo to všechno šok za šokem, že ano.
Protože jsme přišli do těch ledových místností, do těch ubikací vlastně, velkých, a tam nebylo nic.
Na zemi ležely nějaký matrace a.. slamníky, někdy a nebyl, nebyla skříň, nebyl stůl, nebyla židle, nebyl hřebík na zdi.
A vlastně jsme žili tím, že jsme skládali ty matrace na sebe a na ty naše batohy a třeba nějakej kufr.
Tak přes den jsme na tom seděli a v noci jsme to zase všechno rozkládali a spali jsme na tom.
A byly malý kamínka v tom, v tý místnosti a celkem velmi málo uhlí, takže byla vždycky hádka, jestli se bude topit ráno, večer nebo v poledne.
A.. Bylo to dosti takový.. tak bych řekla deprimující, jo, protože jsme nevěděli, co s námi bude.
Hlavně jsme nevěděli, kde je otec, co je s otcem.
A potom chodili po těch ubikacích a hledali lidi, vybírali lidi na určitý, určitých profesí na určité práce.
No a hled.. hledali kresliče, kresličky teda.
No a já jsem se hlásila, protože já jsem jednak velmi dobře kreslila, jsem byla nadaná po svém otci.
A potom jsem chodila, když jsem, když mě vyhodili z gymnázia, tak jsem chodila do soukromé školy módního kreslení a reklamního kreslení.
Ta byla tady, jak byl Voskovec a Werich měl divadlo.
Roter se jmenovala ta škola.
Až jsem ji taky musela opustit samozřejmě po, po jednom roce nebo po dvou letech.
No ale, ale naučila jsem se tam hodně, takže já jsem se hlásila.
A to bylo pro mě dost velké štěstí, protože já jsem dostala propustku a směla jsem opustit kasárna.
Jinak se smělo na práci jenom v kolonách, v pracovních, že ano.
Ženy chodily uklízet a.. a já vím, škrabat brambory do kuchyní a takový různý práce.
A já jsem mohla teda sama s tou propustkou.
Ovšem z jedněch kasáren do druhých.
Já bych si byla netroufla jít navštívit otce, o kterým jsme se teda mezi tím se dozvěděli,
protože existovala něco jako taková pošta, která mezi kasárnama, že ano.
Tak jsme se dozvěděli, kde je, ale to bych si byla už netroufla.
A tak jsem se dostala do technické kanceláře v Magdeburských kasárnách, kde bylo vůbec ústředí toho celý, celý správy, toho, toho gheta, že ano.
Tam byl ty, ty, ty nejstarší a.. ten nejstarší toho gheta.
On nebyl tak starý, ale prostě Němci si ho vybrali jako hlavu toho celýho státu židovskýho.
No a všechno to bylo ještě bylo strašně přísný, protože v Terezíně bylo ještě české obyvatelstvo.
A veškerý styk byl přísně zakázaný pod trestem smrti.
Oni taky dvakrát v Terezíně byly popravy skutečně pro styk s českým obyvatelstvem a pro pokus poslat dopisy do Prahy, jo, nebo jinam.
Tak dvakrát - jednou byly, to jsme tam ještě my nebyli, nějak v prosinci v roce 41.
Ale podruhé byly popravy v únoru hned, nebo v březnu 42.
A bylo to všechno vážně velmi přísný, velmi přísný.
No tak já jsem v tý technický kanceláři kreslila takový..
...nesčetně idiotských nápisů, jako "Vstup zakázán" nebo, nebo "Zhasněte světlo", nebo "Vypínejte..".
Jo tak: "Vypínejte světlo" a "Zavřete vodu" a to takový "Sklad uhlí", "Sklad brambor" a takový ty nápisy.
No a potom ale zjistili, že já skutečně umím dost, tak jsem popisovala plány.
Tam sedělo spousta inženýrů v tý kanceláři a ty měli za úkol vlastně zmapovat znova celý, celou tu oblast, celý ten Terezín, že ano.
Jak kasárna, tak ty soukromý domy, protože ty bylo určený to obyvatelstvo k vystěhování.
A tak já jsem tam seděla a popisovala jsem plány a tam jsem poznala svého muže budoucího, jo, no.
A..
IV: Co v té době dělali Vaši rodiče?
LM: Pro.. Prosím?
IV: Co v té době dělali Vaši rodiče?
LM: Moje, můj otec už nedělal nic, protože jemu bylo přes šedesát, tak on už nevládnul, že.
A maminka takový ty různý služby v kasárnách, že ano.
Úklidový a tak, ale taky už ne zase tak moc.
A.. No v tu dobu už jsme měli jako hlad.
A protože se vařilo v těch velkých kuchyních v kasárnách, že ano, a ty příděly byly malý a všechno to jídlo bylo dosti nehodnotný.
Ale měli jsme hlad a..
Bylo to všechno dost takový beznadějný.
A to nejhorší bylo, tím, že se pořád více a více transportů nacpalo do Terezína, tak tam pochopitelně nebylo dost místa.
Takže zase transporty z Terezína odcházely a to neznámo kam teda, neznámo, řeklo se na východ.
A to bylo všechno.
My jsme skutečně jména jako Osvětim, Treblinka, nebo ostatní takový dost.. Zobibor a takový hrozná jména jsme vůbec neznali.
My jsme vážně.. My jsme si řekli, no, to jde všechno do Polska.
My jsme věděli jenom to gheto Lodž a věděli jsme, že ve Varšavě je gheto, jinak jsme vůbec nevěděli vůbec nic.
Snad to bylo dobrý, že jsme to nevěděli.
A v květnu, no v květnu 42 se potom vystěhovalo české obyvatelstvo z Terezína a celkem se režim pro nás trochu uvolnil a zlepšil.
My jsme tím, že už nebylo nebezpečí toho styku, tak jsme po práci jsme směli volně se pohybovat z kasáren do kasáren.
A protože se uvolnily ty domy, tak se nastěhovali taky transpor.. lidi prostě, které, kteří přišli transportem, se nastěhovali taky do těch domů.
A protože pořád bylo málo místa, tak se jak do kasáren, tak do těch domů postavily kavalce.
Do těch kasárenských místností třípatrový a do těch domů dvoupatrový, ty nebyly dost vysoký.
No, my jsme se teda.. s mým mu.. přítelem, tehdy přítelem a později mužem rozhodli, že se chceme vzít,
protože bylo to nebezpečí, že by jeden nebo druhý byl odsunutý transportem do Polska a chtěli jsme zůstat pohromadě.
On sice, který přišel do Terezína tím prvním transportem těch 350 mužů..
Ty tam jeli pod.. se slibem, že vůbec z Terezína nikdy nepůjdou pryč, že oni a jejich rodiny v Terezíně zůstanou.
Takže on si myslel, že mně snad, pokud se Němcům dalo věřit, uchrání před dalším transportem do Polska.
No a když ne, tak že aspoň půjdeme spolu.
Byli jsme tak bláhoví, že jsme si mysleli, když půjdem spolu, tak zůstanem pohromadě.
No a protože nechtěl, abych pracovala v tý kancel.. v stejné kanceláři jako on..
To mělo svůj důvod, který já jsem tehdy neznala.
On můj muž byl velmi aktivní v ilegálním hnutí v Terezíně, že ano.
A on naprosto nechtěl, aby mě tím nějakým způsobem ohrožoval.
Jo, kdyby se něco prozradilo, což vždycky se mohlo stát.
Tak chtěl, abych rozhodně z tý kanceláře šla pryč a já jsem začala pracovat v zemědělství.
No měli jsme svatbu v Terezíně bez jakékoliv romantiky bez..
Byla to víceméně administrativní záležitost, že já jsem přijmula jeho jméno a tím to bylo udělaný.
Sešli jsme se moji rodiče, jeho matka, on a já.
No moje maminka našetřila nějak kousek, kousky chleba nebo kousek chleba, který nakrájela na tenký krajíčky.
Jeho matka přinesla, já nevím odkud, nějakou marmeládu, tu jsme namazali na ty chleby.
A to bylo naše, to byla naše hostina, no.
Moje rodiče mýho muže měli velmi rádi, velmi jako skutečně se sblížili.
Ovšem si představovali vlastně asi svatbu své jediné dcery s.. trošinku jinak, takže matka samozřejmě trochu slzela.
My jsme to brali sportovně, že ano, takový to bylo a.. Pro nás prostě ta láska přece jenom byla silnější než ty okolnosti.
No, tak já jsem pracovala v zemědělství, já pracovala na terezínských polích.
Těch bylo hodně, tam je úrodný kraj, a tam se pěstovala pro Němce samozřejmě, ne pro nás, zelenina, samá zelenina.
A byli jsme hlídaný ohromně, nesměli jsme si utrhnout jedno rajče, jednu, jednu okurku ze skleníku ani.
No, no tak, my jsme kradli samozřejmě.
Ale bylo to vlastně vždycky strašný riziko, protože jestli někoho chytli při tom..
A chytli, protože ty Němci byli tak mazaný, oni se schovali za nějakým, za nějakýma keřema, jo, a pozorovali nás.
A když někoho viděli, tak vystřelili a už přišli, už byli tam a ta dotyčná šla potom v př.. v příštím transportu do Polska.
Takže to bylo dost, bylo, bylo to nebezpečný, ale dělalo se to.
No.
CM: Tak, mohli bysme to vzít na další kazetu teďka?
LM: Moje rodiče.. Dobře.