CM: Tak, můžeme.
IV: Zmiňovala jste se, že jste pracovala v tom zemědělství.
A.. ovlivňovalo to třeba nějakou situaci u Vás doma, rodiče a tak, mohla jste..?
LM: Ne, bohužel ne, protože v září 43 moje rodiče byli zařazený do transportu.
A můj muž se snažil všelijak o to, aby byli vyreklamovaný a bylo to dosti do.. beznadějný, to byl takovej transport..
A to jsme se až později dozvěděli, že měl zvláštní určení.
A tak jsme se chtěli hlásit s manželem, protože jsme kdysi řekli, že když půjdou moje rodiče, půjdeme my.
A tak jsme se chtěli hlásit s nimi a můj otec to naprosto nedovolil.
Prostě přísahal všechny přísahy a nedovolil to.
Řekl nám: "Vy jste mladý, vy tady zůstanete v Terezíně, přece ještě, ještě kus domova, to je ještě na české půdě.
Jo a bůhví co, kam my půjdeme a když, když budeme mít štěstí, tak se zase sejdeme po válce."
Můj otec měl jednu sestru, která byla vza.. vdaná za nežida, dokonce za Němce, jo, a byla tady v Praze.
Takže jsme si řekli, že kdyby.. když to dobře dopadne, že se tam sejdeme.
A rodiče odjeli a já jsem je vlastně vícekrát v životě neviděla.
A až, až když jsem sama přišla do Osvětimi a až po válce jsem se vlastně dozvěděla, co se s tím specielním transportem stalo.
To byl ten transport, který se dostal do toho takzvaného rodinného tábora v Osvětimi,
který tam byl za docela jiných podmínek, než ostatní transporty, že ano.
Byli spolu a byli, ale šli, potom byli vlastně rukojmí.
Za nějaká jednání, která nevyšla.
A potom šli v březnu 1944, v noci z osmýho na devátýho března, šel celej, celých dva a půl tisíce lidí do plynu.
A to já jsem samozřejmě všechno nevěděla.
A tak jsem zůstala s manželem a jeho matkou sama v Terezíně.
No pracovali jsme oba a potom nějak se situace zřejmě dost ve světě změnila, o čemž taky jsme nic moc nevěděli.
Ale Němci najednou dostali strach, že v je Terezíně příliš mnoho mladých mužů,
protože v Polsku v těch ghettech a různých táborech už byly povstání.
No a to většinou organizovali mladý muži samozřejmě.
A oni měli strach, že by se mohlo, že by mohlo dojít v Terezíně taky k něčemu takovýmu.
A správně kalkulovali, že jsme měli blízko to české obyvatelstvo, že nás tady by nás bylo to určitě podporovalo.
A byla situace docela jiná než v Polsku tady u nás.
A zkrátka nařídili transport 5000 mužů ve věku od sedmnácti asi do padesáti let.
A do tohoto transportu byl zařazenej můj muž.
Vlastně proti všem, všem slibům.
Ale my jsme věděli, že sliby jako u Němců nic moc neznamenaj.
Zkrátka můj muž byl zařazen do toho transportu a šel 28. září 44 pryč.
IV: Vy jste říkala, že vlastně pracoval v tom ilegálním hnutí, mělo to nějakou spojitost?
LM: No, on a měl, z toho on měl, vlastně to byl jeden z důvodů, proč šel.
Protože on v rámci těch svých úkolů, které měl, o kterých jsem zase nic nevědě.. nevěděla, dozvěděla jsem se to až po válce.
Pracov.. Vedl nějakou skupinu, on byl stavební inženýr, jo, můj muž.
Absolvent zdejší český Techniky.
A.. on vedl skupinu.. eh..
Holanďanů. Holanďanů a dělali nějaký stavební práce, jo.
A při těchto stavebních pracích on teda v rámci svého pověření se snažil, aby pracovali blízko podzemní chodby.
V T.. z Terezína jde spousta podzemních chodeb, jo.
A ty vedou ven z města, daleko, kilometry daleko.
A on do takový chodby prostě ukrýval lopaty a krum.. nářadí.
Nářadí a nějaký kabely a to a on..
Přišel tam nějakej esesák na kontrolu a řekl: "Proč je tady tolik lopat?"
A než můj muž, který se hlásil, jak to bylo nařízeno, že ano, jako vedoucí této stavby..
A než můj muž vůbec mohl odpovědět, a on tu odpověď měl samozřejmě připravenou a věděl, co říct,
tak ten jeden Holanďan řekl: "A mně tady pan inženýr řekl, že se to musí všechno dávat sem."
No, no jo no, tak byl malér hotový a můj muž byl zařazenej do toho transportu.
Pravděpodobně kdyby se to bylo nestalo, tak tam zůstal.
Protože někteří, co s ním přišli, bez takových nějakých malérů, šli taky do toho transportu, ale jiní zase zůstali.
No tak nevím, no skutečně nevím.
No zůstala jsem sama v Terezíně a zase můj muž řekl: „Prosím tě zůstaň, kde jsi, a sejdeme se u tety a.."
No a takový ty sliby, až, až bude konec.
No ale Němci jsou - byli, nejsou.. Byli skutečně nevypočitatelní.
A dva dny potom, ty co muži byli pryč, tak vyhlásili, že 1000 žen se smí hlásit dobrovolně k těm pěti tisícům mužů.
No tak si dovedete představit, co, co se dělo, že ano.
Já nejdřív váhala, pořád jsem si řekla, no tak v tom zemědělství asi bych tady zůstala,
protože oni přece potřebujou ty rajčata a ty okurky a ten květák.
Ale potom jsem viděla, že ty moje přítelkyně se všechny hlásily, a tak jsem si řekla..
A oni ještě slibovali, že muži jsou na nějakým staveništi, že pracují, a ty ženy že tam budou pracovat v kuchyních a..
A v prádelnách anebo při lehčích pracích, že pomůžou.
A tak jsem si řekla, ty tam teď budou mít svoje ženy a můj muž nebude mít nikoho.
No tak jsem šla, hlásila jsem se taky.
No sbalila jsem si zase svůj ranec a odjeli jsme.
A jeli jsme den a noc a v noci jsme přijeli na velký..
Do velkýho prostoru jsme zůstali, že ano, byly tam samý světla umělá.
A vzadu jsme viděly komíny vysoký, že ano, kterýma stoupal kouř a plameny šlehaly ven.
A my jsme si řekly, aha, to jsou ty továrny, v kterých budeme pracovat.
A ještě, ještě nám to vůbec nic neřeklo.
Až když se otevřely dveře těch vagonů a vtrhli tam muži v takových divných pruhovaných oblecích, že ano, a na holo ostř..
Úplně holý hlavy měli a takový placatý čepice a šeptali nám polsky:
"Jste zdraví, jste mladý, pokud je vám někomu padesát, tak rozhodně řekněte pětačtyřicet, čtyřicet.
A ty děti stejně nezachráníte."
Protože hlásily se i ženy s dětmi, že ano, za těma..
No a, no a tak jsme vystou..
Zavazadla jsme museli nechat všechno v těch, v tom vlaku a vystoupili jsme, museli jsme se řadit po pěti.
A já jsem stála dost vzadu, tak jsem viděla, že vždycky jak pět předstoupilo,
tam stála celá řada esesáků v nablýskaných holínkách a ten jeden uprostřed měl bičík
a s tím bičíkem vždycky ukazoval na každýho, jestli má jít doleva nebo doprava.
No tak jsem velmi brzy viděla, že doleva šly ty mladý a ty dobře vypadající a doprava šly ty starší a matky s dětmi a..
Už se nám to přestalo nějak zdát.
A ono i když někdy, někdy taky odtrhli dítě a dali jenom to dítě doprava.
A když ta matka chtěla si to dítě si vzít, tak řekli:
"Nic nechte toho, to děti, ty děti jdou, přijdou do tábora, kde dostanou mlíko a kde se budou mít mnohem líp."
No to jsme nevěděly, že za rohem čekaly náklaďáky a že potom celou..
Všechno to, co šlo doprava, naložili, naložili na ty náklaďáky a odvezli je rovnou do plynových komor.
My jsme totiž byly v Osvětimi.
No a nás potom odvedli do takový velký místnosti, kde nás, kde jsme se musely svlíknout do naha.
A oholili nás dohola, že ano, i vlasy nám stříhali a dali nám nějaký takový hrozný pruhovaný kusy oblečení.
Ale něco bylo malý, něco bylo velký, ale to jsme si mezi sebou vyměňovaly.
A hlavně to nejhorší bylo, že jsme dostaly takový ty dřeváky, v kterých jsme neuměly vůbec chodit.
A prádlo spodní jsme nedostaly.
A zase nás vyhnali z toho baráku ven a vedle nás samý esesák s.. a měli vlčáky, ne, vlčáky na tom, na vodítku.
A ty vlčáci šíleně, šíleně štěkali a byli takoví rozdivočelí a ty esesáci zas stříleli do vzduchu, a někdy taky stříleli mezi ty dráty.
My jsme šli mezi samýma ostnatýma drátama, všude byly baráky, no bylo to hrozný.
Potom nás nahnali do jednoho baráku a tam byly taky kavalce třípatrový.
Tak na jeden takovej kavalec jsme musely nahoru a deset nás šlo na jeden kaval.. na jednu takovou tu pryčnu nahoru.
A měly jsme dvě špinavý deky a to bylo vlastně naše entré do Osvětimi.
IV: Kdy to bylo?
LM: To bylo začátkem října 44.
Tak můj muž šel osmadvacátýho září a to bylo asi třetího, čtvrtýho října.
My jsme zase, jsem měla štěstí, Osvětim to, to není jeden tábor, to je město táborů.
A my jsme byly vlastně v Birkenau, což je část Osvětimi, a byly jsme v karanténním táboře.
Takže já ani nemám tetování osvětimský, jo, a můj muž ho měl.
Já ne.
A.. S námi se počítalo na práci.
Ale v tu dobu, my jsme tam byly asi 14 dní v Osvětimi, to bylo, bylo snad nejhorších 14 dní v mém životě.
Skutečně, já prodělala dost, ale takovou hrůzu a takovýho něco strašnýho, to jsem..
To si člověk.. Žádný film, žádnej Schindler, žádnej film není schopen toto reprodukovat, co člověk tam prodělá, skutečně.
A, no my jsme, teda nic nedělala, my jsme buď seděly nebo ležely na těch pryčnách,
nebo jsme stály na nekonečných apelech, nebo nás vzali, někdy odvedli do nějakýho jako ambulance,
tam nám vzali krev a občas jsme dostaly kousek chleba nějakýho, jinak takovou strašnou polívku.
Ale měly jsme všech deset dohromady jednu mísu a žádnou lžíci.
A teď chtěli, teď jsme řekly: "No tak, jak, jak to máme jíst?"
No tak řekli: "Máte ruce, ne?"
No takže chtěli na nás, abychom lovily ty brambory a to všechno,
ty šlupky, co v tom plavalo, rukama z toho všech deset střídavě a pak se, pak se to vypilo.
Teda na začátku, nejdřív jsme řekly, prvních asi tři dny:
"No, tak to ne, tak to, tak jsme ještě neklesly a nemáme mytý ruce, jsme špinavý."
Oni nás sice odvedli do něčeho jako do umývárny.
Tam tekla voda takovým čůrkem, někdy to taky uprostřed, když jsme tam stály, přestalo téct.
Jo ale neměly jsme mýdlo, neměly jsme žínku, neměly jsme kartáček na zuby, nic.
Nic, prostě hrozný.
Taky jsme věděly, že tam řádí tyf.
Jo, tak jsme měly strašný strach, abychom se nenakazily, protože dostat tyfus tam znamenalo, no tak většinou, konec.
No, potom k nám přišla nějaká paní, Češka, a řekla:
"Děvčata, tak to dál teda nejde, vy nejíte a když nebudete jíst, tak za chvíli zhubnete
a už nebudete žádaná pracovní síla, ale budete vypadat, jak ty strašný zjevy,
které vidíte tady za těma barákama všude, a co se pak s vámi stane, to víte."
No tak, to víte, že jsme se tam hned dozvěděly, že ty komíny nejsou komíny továrny,
ale krem.. že to pat.. že tam jsou krematoria a že se tam topí od rána do večera a celý noci že to jelo.
A prostě že to jde všechno..
CM: Uděláme pauzu, já mám..
A můžeme.
LM: Tak asi za, za 14 dní my jsme ztratily tam úplně pojem času.
Den, noc, ono, oni nás budili, když byla tma a když jsme nevěděly, je noc? Je ráno?
Že ano, bylo v půli, půli října bylo, pršelo a stály jsme věčně v apelu.
No tak pak přišli nějaké.. přišli muži a my jsme musely z těch kavalců dolů,
musely jsme se svlíknout do naha před nimi a, a teď jsme defilovaly před ně a oni si vybírali pracovní síly.
No my jsme si připadaly jak na dobytčím trhu.
A už jsme nešly zpátky na kavalce, už jsme zůstaly stranou.
A odvedli nás, chvíli bylo nám tedy velmi úzko, protože jsme nevěděly, kam nás odvedou.
Protože Němcům jsme už přestaly samozřejmě věři..
Nikdy člověk nevěděl, co se vlastně bude dít.
Oni řekli, já nevím, nic se nebude dít, jdete tam a tam a byl, opak byl pravdou.
Takže jsme nevěděly.
A šly jsme do nějaký velký místnosti, tam byly sprchy a teď jsme jenom s hrůzou se dívaly,
co z těch sprch teda půjde. No byla to teplá voda a vlastně po 14 dnech jsme se poprvé umyly v teplý vodě.
Dostaly jsme vždycky několik nás dohromady kousíček mýdla a dvě dohromady jeden ručník.
No tak jsme se umyly a dostaly jsme oblečení.
To bylo vlastně, to byly ty, ty šaty a všechno, co ukradli, co ukradli z těch kufrů.
Z těch našich kufrů, co tam byly, že ano, to, to jsme, to jsme dostaly.
No já vyfasovala letní šaty.
Krásný lesní šaty s kabátkem, ten.. ze stejné látky.
No a teď jsem viděla, že ostatní měly vesty, kabáty, jo a saka různý.
Tak já jsem šla k tý esesačce, vlastně jsme poprvé viděly ženy ve formě.. v uniformě SS.
A s tou svou nejvybranější němčinou jsem prosila, jestli bych nemohla dostat ještě nějakej kabátek, něco na ty šaty.
Něco teplejšího.
Ona mi vrazila pár facek a řekla: „Koukej, ať vypadneš."
No tak já zase měla hrůzu, aby mě ne.. se mnou nemávala někam jinam, tak já šla.
A já jsem v těchto letních šatech skutečně přetrvala a přežila až do konce války.
A tak jsme nas.. To nejkrásnější bylo, že jsme dostaly každá kus chleba a kus salámu.
To jsme prostě na místě snědly.
Pak nás naložili do dobytčáku, vždycky 60 do jednoho dobytčáku s jedním kýblem.
A jely jsme.. To jsme považovaly za dosti nelogické, stejnou trasu zpátky, jak jsme přijely až do Drážďan.
A potom u Drážďan ten vlak nějak, jel jinudy a zastavil dost brzy.
A vyložili nás, byla zase noc, ale na tom nádraží stálo Freiberg, že ano.
A část lidí tam zůstalo a ty jeli dál, ty jeli do dalšího lágru.
No tak nás.. jsme se hnaly, městem, zase obklopený SS, psy.. a do továrny.
V tý továrně byly takový jako ubikace.
Bylo tam ohromný teplo, my jsme si libovaly.
A spaly jsme už jenom dvě na jednom kavalci.
Měly jsme spolu sice jen jednu deku, no ale to už, to bylo báječný.
Jenomže protože tam byla tak stra.. takové teplo, tak tam bylo tisíce štěnic.
Ty stěny a zdi byly černý, tam byly samý štěnice.
A jakmile se zhaslo světlo, tak se ty stě.. štěnice na nás vrhly.
Ty úplně na nás padaly.
A když jsme si rozsvítily, i v noci třeba, protože jsme to už nevydržely,
tak na nás přišly ty esesačky a hrozně na nás řvaly.
Každá měla bičík v ruce, že ano, a mlátila hlava nehlava.
A že musíme zhasnout.
No, tak to bylo nepříjemný, ale to teplo bylo fajn.
Byla to továrna na letadla, teda bývalá porcelánka, která byla přebudována na válečný průmysl.
A montovaly se tam křídla k letadlům.
Oni nás zapracovali.
A potom jsme pracovaly.
Měly jsme velmi tvrdý směny - dvanáct hodin denně.
Jeden týden ranní, jeden týden odpo.. noční.
A za tu směnu jsme měly akorát patnáct minut přestávky, ale to jsme si nesměly sednout.
My jsme taky spolu vlastně nesměly mluvit.
Poněvadž vrátily.. Pracovaly jsme vždycky dvě, dvě u jednoho křídla.
Já jsem pracovala se svou sestřenicí, která byla těhotná.
A bylo to hrozný.
Skutečně těžká práce.
Teď ty, ty pneumatický kladiva, ty těžký, to někdy vypadlo z ruky, mlátilo ji to do břicha, ona omdlela.
No byla to situace příšerná.
Potom teda nás mistr, mistři byli Němci, a sice starší ročníky.
A ty samozřejmě si hrozně hlídali ta místa, že neby.. že nemuseli na frontu.
Jo, a.. Některý byli velmi slušný - dali těm ženám někdy kousek chleba.
Já vím, ten jeden přinesl punčochy od své manželky.
Sice štupovaný, já nevím, kde se.. ale byly to punčochy.
My jsme byly naboso.
Celou zimu bez prádla a naboso.
Jenom ty šaty, co jsme měly na těle, že jo.
Nic jinýho.
A.. Nebo když ty mistři o přestávce fasovali, no, tak něco jako kafe nebo čaj.
My samozřejmě nic.
Ale tak když, když byl ten mistr slušnej, tak tý holce dal třeba taky jí, jo, přines nějakej koflík starej a dal jí napít.
No tak můj mistr teda nic, ten, ten byl..
Nebavil se se mnou, nemluvil se mnou, vůbec nic.
Ten, ten, byl špatnej.
Teda špatnej, on mě nebil.
Byli mistři, kteří bili.
Jo, tak on mě nebil, no ale on taky se mnou skromný slušný slovo nepromluvil.
No, místo mý sestřenice přišel potom.. přišla jiná žena, s kterou jsem pracovala.
Což bylo lehčí, protože já jsem se snažila ještě dělat práci za ní a svojí práci, že ano, abych jí trochu ulehčila.
No, v těch halách byla strašná zima. Strašná zima.
Za tu šichtu, když jsme chtěly jít na záchod, tak jsme se musely, prosit a hlásit tu esesačku.
A když byla v dobrý náladě, tak řekla: "Jdi".
Že jo, když byla v špatný náladě, tak řekla: "Ne".
Se taky nic nedalo dělat.
Těm mistrům, to jsme se dozvěděly od jedný, která s tím mistrem..
Ten její mistr jí vždycky, vůbec s ní nemluvil a dělal vždycky na ní posunky, co má přinýst.
Samozřejmě, že těm posunkům nerozuměla a přinesla něco úplně jinýho a on ji začal mlátit.
Tak ona dostala vztek a bylo jí to už úplně jedno.
On s ní praštil o zeď a ona řekla:
"To bych chtěla vědět, proč mně, se mnou tady mlátíte sem tam.
Kdybyste se mnou mluvil jak s člověkem a řek mi, přineste kleště nebo přineste nejty,
tak přinesu nejty a přinesu kleště, já přece těm Vašim.. tý Vaší znakový řeči nerozumím."
A on zůstal úplně stát, jo, a řek: "A Vy mluvíte německy?"
A ona řekla: "Mluvíme a většina z nás aspoň rozumí, i když třeba každá nemluví.
Ale prosím Vás, my přece nejsme nějaký, co si o nás vůbec myslíte?"
A on řekl: "Myslíte. Co si můžeme myslet?
Oni nám řekli, že vy jste děvky, které posbírali po různých, po různých městech po večerech po ulicích.
Proto vás za trest ostříhaly a teď jste tady."
No tak ona mu řekla, že to jako nejsme, že mezi námi je dost velmi vzdělaných žen, že ano.
A vysokoškolačky a to, tak on na to koukal jak blázen.
Zřejmě to řek těm ostatním taky, takže potom snad nějak ten vztah byl trochu lepší.
Jo a s námi tam ještě pracovalo tisíc Polek.
Ty přišly ale v jinou dobu.
Ty přišly dřív než my.
A ty byly mnohem, mnohem ubožejší než my.
Ty byly většinou z varšavskýho a z lodžskýho ghetta.
A byly teda v mnohem ubožejším stavu než my.
Mnohem. A oni je úplně od nás separovali, já nevím, proč.
My jsme se.. Oni bydlely jinde, teda tady taky v tý fabrice, ale úplně od nás odděleně.
A my jsme vůbec s nimi se vlastně nedostaly do styku.
Jedině při práci, když jsme s nima mluvily.
A jinak oni měly svojí lékařku, my měly, no to byla spíš fraška než, než něco jinýho.
Ta lékařka neměla.. Obvazový materiál byl papír krepový a.. neměla..
Ani, ani aspirin neměla, no nic.
Měla jeden teploměr a kdo neměl čtyřicítku horečky, musel do práce, no.
Několik žen zemřelo, byla marodka, že ano.
No, tak byly tam, měly zápal plic většinou anebo, nebo nějaký otravu krve.
Já jsem celkem taky neměla daleko k otravě krve.
Já jsem z toho dřeváku v Osvětimi měla úplně roz.. rozbitou, rozedřelou nohu a
do toho se samozřejmě dostala špína, jak tam byla špína všude, jak jsme se nemyly.
Strašně to hnisalo a teklo a hrozně mě to bolelo a bylo to pořád větší a větší.
A já jsem.. No a ta doktorka taky nic no, nalila na to jod, no, něco.
A já jsem si to, obvazy už neměla, tak jsem si našla tam pytel od cementu,
tak jsem utrhla kus toho pytle a ovázala jsem to tím pytlem a, a drátem jsem to omotala, že ano.
Možná, že ten cement to dezinfikoval, je to taky možný, ale..
Nic se z toho není, nic z toho se nestalo a měla jsem velký štěstí, mohla jsem přijít o nohu.
No tak měly jsme strašný hlad.
Celýmu tomu Freibergu velel nějakej Scharführer, Oberscharführer, jo.
No, on vždycky děsně řval, vytáhl revolver, jako dělal to..
Ale celkem když to dnes vidím, tak nebyl ten nejhorší, jo.
Protože tam celkem se pak zjistilo, že je pět těhotných žen.
On to samozřejmě, oni se musely hlásit nakonec, no, když už to na nich bylo vidět, tak se to nedalo zapřít.
A on měl tu možnost je poslat zpátky do Osvětimi.
On to neudělal.
Jo, což se musí kvitovat jako plus.
Já netvrdím, že byl proto dobrej člověk, ale to prostě neudělal.
IV: Jak se k vám chovaly ty dozorkyně?
LM: Prosím?
IV: Jak se k vám chovaly ty dozorkyně?
LM: Ty dozorkyně? Velmi odměřeně. Velmi odměřeně.
Spíš řvaly, no slušný slovo nebo něco, to určitě ne.
Spíš řvaly, rádi mlátily, takový nafoukaný holky to byly, mladý, že ano.
IV: Říkali jste, říkala jste, že jste měla tam, že jste měly tam velkej hlad.
Jaký jídlo jste tam vlastně dostávaly?
LM: No my jsme dostaly polívku, jednou denně jsme dostaly polévku, která měla být teplá.
Jenomže než se dostala z tý kuchyně a než se dostala z těch band velkých k nám..
Pak nás volali k jídlu, musely jsme stát apel, tak než jsme se konečně k tý polívce dostaly,
tak samozřejmě už moc teplá nebyla.
To bylo vlastně to jediný teplý jídlo za den.
A pak jsme dostaly kousek chleba.
To bylo všechno.
No a ráno něco jako, říkali tomu kafe.
To byla taková vlažná hnědá brynda a to bylo všechno.
A jednou v týdnu taky kousíček malej, plátek salámu, nebo malej kousíček sýra snad.. Ne, umělý med.
IV: Hm.
LM: Sýr ne, to sýr to nebyl. Umělý med, no, no a..
No nic. A toho chleba malej kousek.
To jsme nevěděly, jestli to máme jíst hned večer, když jsme přišly ze směny, měly jsme strašný hlad.
Strašný hlad a byly jsme hodně vysílený.
A viděly jsme na sobě, jak teda hubnem a hubnem a bylo to velmi těž.. bylo to těžký.
Protože v prosinci nás potom vystěhovali z tý továrny, protože mezitím postavili baráky za městem.
Takže jsme musely ještě kus,
kus pěšky po tý frontě.. po tý šichtě, že ano, jsme musely jít, stát apel, to nás počítali.
Pak jsme šly teda to těch baráků.
To bylo pěknej kus přes město, ale nikdo nás neviděl a nikdo nevěděl, že ve Freibergu byl nějakej lágr, že ano.
A potom tam než jsme směly do baráku, nás zase počítali.
Přitom to bylo úplně nemožný, aby někdo zdrhnul,
protože vedle nás šla SS, jo, esesáci šli, doprovod, tak úplně vyloučeno.
No pak jsme se konečně dostaly vždycky do těch baráků a to bylo děsný.
Ty byly z čerstvýho z dre.. dřeva.
A jak byl mráz a jak mrzlo, tak tekla tam voda, tak my jsme si vždycky slezly na ty spodní kavalce.
Slezly jsme dohromady, protože nahoře to kapalo úplně, to bychom byly ráno rampouchy.
A tam byla strašná zima v těch barácích, protože, ale měly jsme, byly tam kamna a uhlí,
ale ty esesačky byly přes týden nám to uhlí kradly.
Že ano, a topily sobě, protože jim tam asi taky byla zima.
Oni se musely stěhovat tam s námi.
A jim, a no tak nám tam ukradly to uhlí, takže my jsme neměly ani uhlí, abychom si topily.
A umývárna, to byl barák, to jsme musely přes dvůr a tam velmi často ta voda byla zamrzlá.
Latrína taky, to bylo šílený. Úplně šílený to bylo.
A tak vymrzlý a provlhlý jsem já třeba v těch letních šatech šla půl hodiny do práce,
kde mi často sněžilo nebo pršelo.
No a pak jsem tam stála těch 12 hodin v.. na tý práci.
A teda bylo to špatný a byly jsme v špatný kondici, protože my..
My jsme měly strach, řekly jsme si, jak dlouho toto můžeme ještě vydržet?
Jak dlouho toto, a co, co je s našima rodinama?
Co je s našima rodinama, jo?
Tak to..