CM: A můžeme.
IV: Chtěla jsem se zeptat, měly jste nějaké kontakty s vnějším světem?
Mohly jste třeba psát dopisy?
LM: Tam jsme vůbec skoro neměly kontakt.
Někdo, podle toho, kde leželo to pracoviště.
Tam byli.. Tam byli Belgičani a tam pracovali a.. myslím Italové.
Ale ty byli na docela jiných místech a.. ale taky v tý továrně.
No ale sem tam se to někomu povedlo, že ano, že přece jenom se s nimi domluvil ten..
Ty byli vlastně totálně nasazený, těm se dařilo mnohem mnohem líp, než nám.
Dostávali balíčky a tak.
No a sem tam se promluvilo, abychom se aspoň dozvěděly, co se děje ve světě.
Samozřejmě to bylo přísně, přísně zakázaný, že jo.
Tak jo, ale přece občas přecejenom něco, něco tak nějak problesklo.
Jinak jsme nevěděly nic o těch esesačkách, které nás hlídaly, jsme nevěděly, odkud jsou.
My jsme si řekly, možná, že je nějaká sudeťačka.
My jsme si dávaly i velmi pozor, když mluvíme, že by rozuměla česky.
Kdybychom něco řekly, nebo.. což bychom z toho měly velký nepříjemnosti.
Člověk nevěděl, odkud jsou, jo, tak to bylo dost, dost jsme..
Že jsme byly opatrný a hlídaly jsme to dost.
Ale, taky, no.. V sobotu a v neděli jsme většinou praly.
To znamená, že jsme vždycky jedna prala, ta druhá byla zabalená do tý deky, protože byla nahatá, že ano.
A daly jsme to, no ale potom v těch barák..
Když jsme.. Tak to šlo, dokud jsme byly v tý továrně a tam bylo ústřední topení v těch pokojích.
Tak tam jsme to mohly usušit.
Ovšem když jsme se v lednu odstěhovaly do baráků, no tak už jakékoliv praní bylo úplně vyloučený.
A samozřejmě, že jsme..
My jsme měly dvě dohromady jeden ručník, ale žádnou žínku, žádnej kartáček na zuby, nic.
Vůb.. Ani toaletní papír nebyl.
Jo, no hrozný. Úplně hygienic.. hygienický možnosti teda příšerný.
Příšerný. A taky js.. Nebyli jsme jako moc dobří.
Tak nás trochu nás obvesel.. obveselily..
My jsme byli v lepší náladě, když byly ty dva strašný nálety na Drážďany.
Je to hroz.. Zní to strašně, jo, dnes, s odstupem času.
Ale tehdy jsme řekly, zaplať Pán Bůh, něco se děje.
Zřejmě už nejsou tak hrozně daleko.
A ať si ty Němci taky jednou užijou.
Vůbec jsme nikoho nelitovali.
Z člověka se stane bestie a vůbec nám jich nebylo líto a Drážďany hořely.
Tam.. My jsme byly, teda ten Freiberg je asi pětatřicet kilometrů od Drážďan vzdálený.
A my jsme měly, když byl ten první nálet, ten byl v noci a my jsme měly zrovna měly noční směnu.
To se dalo číst na ulici, jo.
No Němci šíleli, zavřeli nás do továrny, do jedný tý haly nás nahnali a sami šli do krytů.
My jsme, abych řek.. byla upřímná, neměly vůbec strach.
No přece nějakej, nějaká ta puma mohla, mohla klidně spadnout na nás.
Při tak malé vzdálenosti - továrna, komín, je to.. bylo to..
My jsme vůbec neměly strach.
My jsme vůbec, ani minutu jsme neměly strach.
Měly jsme hroznou legraci z toho, jak ty Němci byli z toho vykulený, jak lítali sem tam jak zajíci.
A jak na nás řvali, samozřejmě začali mlátit, ale..
A to nejhezčí bylo, že se, že nás.. Něsměly jsme stát u okna.
Abychom jim nedávaly znamení.
No taková, taková dětinská směšná blbost, jo, musely jsme pryč od oken.
To byly takový velký okna v tý fabrice.
No a ten druhý nálet byl potom ve dne, že ano.
A no to bylo hrozný, to hořelo, byl vítr strašný.
A tam shazoval.. sházeli ty napalmový ty bomby, no to to hořelo, to hořelo.
A všude všechno bylo pokryto takovým popílkem jemným, jak to ten vítr rozvál, jo, všude.
A utíkali, viděly jsme z oken, teda z továrny, jak utíkají lidi ze všech stran, jo.
A s námi to vůbec nehnulo.
Řekly jsme si, zaplať Pán Bůh, něco se děje.
No a potom jsme, pořád mě..
Nejdřív jsme měly strašně moc práce a honili nás, dokonce vyhrožovali, že budeme dělat delší směny.
My už jsme řekly, že už to, že už to nevydržíme dýl ještě stát než těch dvanáct hodin.
No ale protože jsme stály de facto dýl - předtím apel, potom apel, pak ještě cesta do těch baráků, jo.
Tak my jsme byly na nohou a vyspa..
Byly jsme strašně ospalý, unavený, utahaný.
A najednou skoro nebyla práce.
A mistři byli takoví nervózní a řekli, třeba to křídlo bylo hotový, ale ten mistr řekl:
"Nechte to tady, jen to nechte na tom ponku, jen to tak nechte a, a stůjte tady a to, to.."
Tak jsme musely jako předstírat, že děláme, a to bylo ještě horší.
Jo, to bylo n.. bez konce.
No a potom už nakonec jsme neměli materiál, tak jsme zůstaly v těch barákách.
Už jsme vůbec nevyšli do.. Už jsme nešly do fabriky.
No řekly jsme, je to dobrý, buď jsou bombardovaný úplně, nebo už jsou v obsazeným území, jo.
Takže jsme nemohly už dostat práci.
To jsme řekly, tak něco se děje, něco postupuje, snad bude konec.
Už mezitím byl březen.
Ale když jsme zůstaly v těch barákách, tak to bylo taky špatný, protože řekly:
"Neděláte, nemusíte tolik jíst."
Tak jsme dostaly tu polévku jenom každý druhý den a chleba ještě menší teda, dá se říct jeden krajíček.
IV: Hm.
LM: A měly jsme strašnej hlad, ale strašnej hlad.
My jsme skutečně trhaly trávu a lístečky a jedly jsme to.
IV: Můžu se ještě zeptat, mluvila jste o tom, že se tam pracovalo na víc místech.
Tam, kde jste byla, bylo víc továren?
LM: Na dvou, na dvou místech se pracovalo. Vlastně na třech.
Tam.. My jsme byly, já jsem pracovala v tý velký továrně, v tý Freia.
Pak byla ještě jedna továrna, Hildebrand, jo.
Tam chodila jedna parta, chodila pracovat.
Tamty měli jiný směny, jiný režim, tam to bylo, myslím, trochu lepší.
A pak jedna parta, to byli vybraný takový ty hodně vzrostlí a vysoký a ty byli v takzvaným Außenkommando.
A ty chodili na dráhu vykládat vagony.
A stěhovat nábytek a prostě dělali takový ty těžký práce.
Za to se dostali ven, občas prostě našli někde něco k jídlu, to byla zase výhoda.
Dostali se na vzduch, ale nadřeli se strašně. Nadřeli se strašně.
Bydleli na pokoji sami, neměli směny, měli normální denní režim, jo.
A z toho hlediska to teda měla.. měli lepší.
Protože my jsme se taky nadřely a ty směny byly strašný.
No a potom v d.. teda jsme už, už nebylo nic.
Potom tam zmizeli ty esesáci a přišli tam Lotyši.
Lotyšská SS.
A těch jsme se bály vůbec nejvíc.
IV: Proč?
LM: Protože my jsme měly strach, že, že rozuměj polsky, jo, a byli vyhlášení jako strašně brutální.
IV: A projevilo se to opravdu nějak?
LM: U nás ne. Ty Polky jako tvrdily.
A 13. dubna nás v noci zase zbudili, každej si musel, musela vzít lžíci a misku na jídlo a jednu deku
a hnali nás na nádraží.
A na.. nacpali nás do dobytčáků, do otevřených.
A jelo se pryč z Dráž.. z toho, z Freibergu.
Jo a zřejmě jelo se směr Flossenbürg.
A ten Flossenbürg je na německo-českých hranicích.
Jo, jako když, když se jede na Weiden.
Tak nad tím Weidenem je ten Flossenbürg v horách trochu, ten tábor.
Tak my jsme vlastně jeli pořád, no sice oni tomu říkali samozřejmě Sudety, my jsme tomu říkaly Čechy..
A jeli jsme po čes.. po českým území - Duchcov, Most, jo.
Až k Plzni jsme se dostali.
A teď nás pořád šoupali sem, tam, protože bylo těch vlaků po cestě spousty.
Viděli jsme vězně, většinou muži, jo.
A stáli jsme hodiny a hodiny, protože byly nálety a hloubkaři lítali.
No bylo to hrozný.
Občas jsme stáli a rozdávali nám nějaký jídlo, ale strašně málo.
Vždy kousek chleba.
IV: A to bylo jako civi.. jako civilisti.
IV: Jako obyvatelstvo, nebo Vám to jako rozdávali ty..
LM: Ne, to obyvatelstvo až později. Nejdřív to dávali oni nám, to jsme stáli a potom jsme zjistili, že stojíme v Litvínově, jo.
A tam, tam nám, tam jsme dostali teda ne od obyvatelstva, tam byli Němci, tam ne.
Ale když jsme se dostali pak dolů na český území, jo, k Horní Bříze a tam, tak tam jsme..
Nám dalo český obyvatelstvo.
Ovšem oni je tam v tý Horní Bříze se ptali, jestli nám směj, tak vařili polívku, bramboračkovou.
A ten, ten Němec, ten Scharführer řekl:
"Jojo, jen to dejte všechno sem, my jim to rozdáme."
A nedali nám nic, nechali si to všechno samozřejmě pro sebe.
Jo, ale jednou se to povedlo a taky nám přinesli jídlo a, a řekli nám:
"Nebojte se, už, už to bude brzy konec."
Tak prostě nám řekli, co se děje, jo.
IV: A víte, kde to bylo?
LM: V Horní Bříze.
IV: Taky tam to bylo, hm?
LM: Hm, tam, tam to bylo, no.
A tak potom jsme tam někde stáli v noci a slyšely jsme strašnou hádku toho Scharführera s tím přednostou stanice,
protože to jsme slyšely poprvé ten Flossenbürg.
To jsme věděly, teda my jsme věděly, že Osvětim už není, že ano.
Ten už byl obsazený v.. v lednu.
Tak oni nás přeřadili, jak Němci byli teda zase pořádný a to,
tak z jednoho lágru nás přeřadili na druhej lágr, a tak jsme se dostaly do Flossenbürgu.
Administrativně zase.
No a teď nás ten Scharführer se nás chtěl zbavit.
Ten se potřeboval nás zbavit.
A tak nás chtěl odvézt do toho Flossenbürgu.
A ten, ten přednosta řekl: "Já vás tam nemůžu pustit, tam je rozbitá trať."
On ho ohrožoval, že ho zastřelí. On řekl:
"No můžete mě zastřelit, ale tak tam pojedete kus a pak budete stát v lese a nedostanete se ani sem ani zpátky."
No tak jsme jeli teda jiným směrem no a to jsme jeli až do Mauthausenu.
To jsme jeli až do toho Rakouska a celkem jsme byli 14 dní na cestě.
No vypadaly jsme příšerně.
Zavšivený, špinavý, kostry, jo, my jsme vrávoraly, když nás tam vyložili.
My, my jsme úplně vypadly z těch vagonů.
A ještě nás táhli nahoře do těch hor, že ano, po těch schodech do Mauthausenu.
No a tam jsme padly úplně na tom apelplatzu a řekly jsme, teď je konec, teď nás daj do plynu, protože co s námi.
A to jsme si to všechno mohly vlastně ušetřit.
No a potom tam přišli něja.. nějací, to byli vězni.
Měli bílou, měli, taky byli v tom pruhovaným, ale měli bílý pásky.
Bylo vidět, že se směli pohybovat mimo teda.
A ty nám řekli, že jsme měli hrozný štěstí, že den..
My jsme přišli teda tam 29. dubna, jo a 13. jsme vyjeli z toho Freibergu.
No a oni řekli, že den předtím odmontovali, demontovali plynový komory.
Ve Flossenbürgu nebyly plynový komory.
Tam ne, tam lidi oddělali jiným způsobem.
Ale v Mauthausenu byly a ještě hodně Maďarek, ty tam přišly před námi, ty tam teda oddělali je.
Tak nám už se nestalo nic a nechali nás víceméně na pokoji.
Prostě nás, někam jsme ležely v takový nějaký velký hale.
Nikdo se o nás nestaral, ale taky nám nikdo nepřinesl nic..
To by, musím říct, nebýt těch českých vězňů, tak jsme snad umřely hlady.
Ty nám nosili něco k jídlu, nějakej chleba a to a..
Bylo nám zle a měly jsme průjmy a no strašně asi horečku.
A pátýho května přišli Američani.
To náhle najednou byly, byla bílá vlajka nad Mauthausenem vlála a přišli Američani.
To byl první, první koncentrák, který teda viděli, no ty byli úplně bez sebe.
Ty, ty.. by nejdřív jako ze sebe strhli všechno, co, co, co mohli a dávali, jo a to.
A to bylo špatný taky, protože lidi začali jíst a, a umírali jak mouchy.
Padali.
IV: Oni na to nebyli už zvyklí..
LM: Nebyli zvyklí.
My už jsme vůbec..
Nám potom vařili polívky, a všecky věci spálili, co jsme měli na sebe, a odvšivili nás a..
No chovali se teda báječně, musím říct, skutečně, protože tam bylo tisíce a tisíce lidí.
To nebyl nějakej malej lágr, tam v tom Mauthausenu byla celá Evropa.
No a potom nás tak dali dohromady po skupinách, po národnostech, že ano.
No a my jsme vlastně byli jedni z prvních.
Asi po 14 dnech jsme, jsme jeli domů.
IV: A to jste jeli vlakem, nebo..?
LM: Ne, my jsme byly aut.. Nějaký autobusy, nějaký náklaďáky.
Podle toho, jak kdo byl v jaký kondici.
Tam bylo hodně českých vězňů, protože tam bylo spousta Sokolů zavřených a samí politický.
Že ano, to bylo tam hodně.
Takže nás jelo zpátky asi 1200 nebo 1500 lidí.
Tak těma autokarama a autama nás odvezli s americkým a sovětským doprovodem.
Protože jsme jeli.. Tam to obsadili Američani, ale kus jsme museli přes ruskou zónu, že ano.
No tak jsme mus.. Tak jsme jeli do Budějovic.
A tam čekal zvláštní vlak.
A tím zvláštním vlakem jsme jeli domů.
Do Prahy.
No domů. Jsme stáli na nádraží a zase jsme nevěděli, kam bychom šli.
Jsme neměli žádný domů.
Ty političtí, ty šli, že ano, ty byli jeden zavřený nebo dva z jedný rodiny.
No ale my jsme odevzdali klíče bytu a my jsme nevěděli, kam máme jít.
Přijeli jsme nějak v devět večer na Hlavní nádraží a tisíce lidí tam, všechno nás hrozně vítalo.
No ale my jsme neměli, kam jít.
No tak byl tam Červený kříž a měli školy a hotely a to, nevím, co.
No a spousta jich přišlo rovnou do nemocnic, jo, třeba moje sestřenice, která porodila v tom Mauthausenu.
Ta přišla rovnou do nemocnice a tak.
No já jsem se sebrala a šla jsem k tý tetě.
IV: Jak bylo domluveno.
LM: Ta bydlela.. Jak bylo dohodnuto.
Jsem šla k tý tetě, ano.
No, byl tam jeden bratranec, který utekl z nějakýho lágru a jeden, který se vrátil s anglickou armádou.
No, pak jsem přišla já, za tři dny přišel můj muž.
IV: A odkud se vrátil?
LM: Prosím?
IV: Odkud se vrátil?
LM: Z Ebensee.
On se vrátil z Ebensee, což patřilo taky k Mauthausenu, jo, a bylo celkem dosti blízko.
Tak to byl konec.
IV: A jak dlouho Vám třeba trvalo, než jste se zase vyrovnala s tou poválečnou realitou?
Nebo si na ní zase zvykla?
LM: No tak nejdřív jsme bydleli teda u tý tety.
Ale tam se nahrnulo spousta jiných taky, tak jsme bydleli v hotelu.
Dostali jsme peníze a bydleli jsme v hotelu.
A pak přátelé mého muže nám našli byt.
A no teda my jsme pořád spali.
Jsme spali a jedli a jedli a spali.
Já vím, že můj muž, ten snědl kila cukru a byl na tom velmi špatně.
Tak já jsem vážila 40 kilo a on 42.
Tak si dovedete představit, jak jsme asi vypadali.
No ale můj muž se vrátil.
Potom no, že ano, sešli jsme se s našimi přáteli spousty tady tak.
Jeho hned táhli na vysokou školu jako asistenta.
On byl na vodohospodářským, on tam dělal asistenta na vysoký škole.
No, já jsem dost dlouho byla taková špatná.
A začala jsem v tom, v tom kreslení v tom módním.
Tam hledali asistentku tomu profesorovi, tak jsem tam začala.
No a můj muž musel narukovat na vojnu, protože před válkou nebyl na vojně, jeho bratr byl.
No a protože oba nes.. nemohli narukovat, protože živili matku, že jo, moje tchýně byla vdova,
tak on pracoval a teda a jeho bratr byl na vojně.
No a teď jeho bratr se nevrátil, toho zastřelili.
Ten byl v ilegalitě taky a pro.. Vyzradil ho někdo a.. Byl zavřenej.
Dlouho měl samovazbu a pak ho propustili do Osvětimi.
Ale z Osvětimi ho.. Potom přišel do Dachau, tam ho čtyři dny před koncem zastřelili.
Před osvobozením.
No.
No takže můj muž začal pracovat, tak už.. Ale musel na vojnu.
Musel 1. října musel rukovat na vojnu.
A sice jako ženista do Litoměřic a hlídal Terezín.
IV: No tak to je osud teda.
Ten Terezín byl Vám asi nějak souzenej.
LM: No ale já zůstala.
Já pracovala teda na tom módním kreslení.
A potom přišel na tu vysokou školu dvě místa..
Dvě místa na stáž do Švýcar a to jedno dostal můj muž a já jsem jela s ním.
To ovšem jsem jenom proto mohla jet, protože to platili moji příbuzní v zahraničí.
Jinak by mě byli nepustili, jo.
Takže já bych byla nedostala peníze, ale já jsem jela s ním.
Byli jsme čtvrt roku ve Švýcarech a tam jsem se vlastně teprv, jsme se tak dali do pořádku.
IV: A po tom návratu jste začala pracovat?
LM: Prosím?
IV: Po tom návratu jste začala pracovat?
A kde?
LM: No v tý, tý škole jsem pracovala.
Pak když jsem se vrátila ze Š.. Tak já tam jsem..
Než jsme jeli do těch Švýcar jsem pracovala v tý škole.
Pak byly prázdniny, takže já jsem jela s manželem do těch Švýcar.
A už jsem se ale nevrátila na tu školu.
My jsme v těch Švýcarech byli až do konce září.
On se vrátil na vysokou školu, že, že začala, že začal ročník teda.
A já jsem odtamtud jela do Anglie za mou rodinou.
A hrozně chtěli, aby jel se mnou.
Strašně chtěli.
Škola začíná prvního října. Musel být první říjen ve škole.
No tak já jsem byla ještě v Anglii a vrátila jsem se ale z těch Švýcar, už jsem byla těhotná, jo.
Takže už jsem pak nepracovala až..
Ten, těch devět měsíců.
Jsem, já jsem se vrátila z tý Anglie někdy v listopadu a to už jsem pak nepracovala.
Až jsem začala pracovat, až když bylo Petrovi byly tři roky.
A no tak já jsem něco hledala, ta škola už neexistovala, protože soukromý školy nesměly už bejt, že ano.
Tak jsem šla pracovat do cizojazyčného knihkupectví.
Na Příkopech bylo.
Tam jsem se pak stala vedoucí a..
IV: A jak jste pak třeba prožívala rok 1968?
LM: Hm, špatně.
Já šla, já jsem byla v tom německým kulturním středisku, tak já šla na hodinu pryč od tamtud.
A.. Okamžitě mě vzali, že ano, v zahraniční literatuře.
Řekli, my jsme ti vždycky řekli, přijď k nám.
A.. No a pak se mně Němci teda mstili ještě jednou v životě tím,
že já jsem byla v tý zahraniční literatuře a jezdila jsem na veletrhy do Frankfurtu a do Varšavy.
A oni mě tam viděli a řekli, že jsem je úmyslně poškodila, že jsem šla pryč a napsali nótu na české ministerstvo kultury,
že to považujou za nepřátelské gesto, když já pracuju a jezdím do zahraničí, když jsem je poškodila
a že bych asi na tomto místě neměla bejt.
No tak ministerstvo kultury poslušně si zavolalo ředitele zahraniční literatury a řekli, že mě musí propostit.
On řekl, že ne, že jsem jako velmi dobrá a že dělám tam velký obraty a..
Načež ho zavolali ještě jednou a řekli:
"No tak jestli se s ní nechceš rozloučit, tak můžete jít oba."
No tak on zůstal a šla jsem já, no.
On se ke mně choval velmi slušně, dal mi plat za tři měsíce a já nevím co.
No a mně vyhodili, já jsem..
Já kdybych byla šla k soudu, tak jsem ten spor vyhrála, protože mně vyhodili jedenáct měsíců před důchodem.
Což je protiprávní, ale já, já jsem neměla nervy se o to..
A můj muž už byl v důchodu, tak..
IV: A proměňoval se nějak ten Váš vztah k Němcům?
Jako těsně po válce, pak s odstupem let..
LM: To bylo.. No to je složitá věc, že ano.
To je strašně složitá věc.
Ty mladý za to nemohli, že ano.
Ty mladý za to nemohli a..
Trvalo to dlouho. Trvalo to velmi dlouho.
Já mám dnes několik velmi dobrých přátel mezi nimi, ale musím říct, že to není moje generace.
Že to jsou samí, samí ty mnohem mladší.
Jo, jako takovej pan Skriebeleit nebo, nebo takový lidi.
Ale jinak jsem.. Já vím, když jsem byla poprvé v Německu, teda potom.
To bylo někdy.. v sedmapadesátým roce.
Tak já jsem v každým Němci starším, ho viděla v uniformě, jo?
Mě se už tady, já vím, když jsem byla v tý prodejně cizojazyčný, přišel jednou do prodejny,
to už jsme měli diplomatické styky s NDR, a přišel ten jejich vojenský atašé v uniformě.
A já byla v prodejně, normálně, že ano, a on přišel dovnitř.
A já začala šíleně řvát, hystericky, a utekla jsem z tý prodejny.
IV: Prostě pořád to tam ve Vás bylo.
A zapojujete se třeba teď nějak do těch aktivit?
Kolem památníků Flossenbürg a nebo Terezín..
LM: Jakýho památníku?
IV: Flossenbürg nebo Terezín.
LM: To jsem.. Terezín jo. Terezín já jezdím dost často do Terezína, když tam jsou školy.
Dost často. Jo, to jo.
A Flossenbürg, tak to taky jezdíme.
Jo, jezdí nás malá skupina, asi pět nás jezdí.
A mám velmi dobré a úzké vztahy s panem doktorem Düsingem ve Freibergu,
který je báječný podle mne.
A.. No já jsem pak studovala dálkově v Německu. V Lipsku.
IV: A co jste studovala?
A co jste studovala?
LM: Tam je špecielní vysoká knihkupecká.
Byla. Ta byla v Lipsku a ve, vždycky, už před válkou, ve Frankfurtu a v Lipsku.
No tak do Frankfurtu jsem nesměla.
A já jsem to nesla dost těžce, že nemám žádné ukončené vzdělání, že ano.
No já bych byla mohla.
Po válce jsem mohla teda jít do gymnázia rok a odmaturovat.
Já jsem nějak nebyla schopna. Já jsem nebyla schopna.
To jsem jako odmítla i to, co jsem s těma děvčatama mladýma..
Mně už bylo třiadvacet, čtyřiadvacet skoro.
Jo si sednout a poslouchat ty řeči, to, to jsem, to jsem nebyla schopna.
IV: Asi jste už byla někde jinde, no.
LM. No, no, no.
Ale velmi mě tížilo, že nemám vůbec teda ukončené vzdělání, a tak jsem..
Když tam vyhlásili na tý škole, a já jsem už byla v tom středisku teda, ať dobrovolně nebo nuceně, tak jsem..
No nutili mně i do toho střediska, já jsem tam nechtěla jít, že ano.
Eh, tak jsem toho využila a dělala jsem dálkově tu školu jako jediná cizí.
A.. To jsem poznala taky zase.. Ale zase byli.. Jsem byla já nejstarší.
Že ano, byli samí mnohem mladší.
To jsem poznala několik velmi fajn lidí, s kterýma jsem dodneška ve styku a navštěvujeme se a to, jo.
Ale jsem vždycky velmi opatrná.
Jsem vždycky velmi opatrná.
IV: No tak to vychází z té Vaší životní zkušenosti.
Pak, chtěla byste ještě něco dodat k tomu rozhovoru? Jestli..?
LM: Já nevím, co bych dodala.
Já musím říct, že jsem nad těma aktivitama, které Vy tady děláte a co Flossenbürg dělá, ale i co dělají i jiné lágry..
Mám z toho velkou radost, snad zvláště toho..
Protože teď se takových objevily takový hlasy, které tvrdí, že toto všechno neexistovalo.
A to mě vždycky tak šíleně.. Nejenom že mě to štve, ale mě to uráží.
Protože já si myslím, tak tolik, skoro čtyři roky mýho života teda neexistovaly, nebyly, zdály se mi?
To snad není možný.
Moje rodiče teda nezahynuli a.. To považuju za děsnou urážku.
A já si myslím, že by se proti tomu muselo zasáhnout.
Eh.. Z hlediska státu, ne jednotlivce, ale státu, mnohem, mnohem důrazněji.
IV: Tak jo, takže paní Miková, my Vám moc a moc děkujeme, že jste byla ochotná se s námi podělit o Vaše vzpomínky.
A ještě jednou mockrát díky.
CM: Tak, to je konec.