CM: A můžeme...
IV: Tak jsme na návštěvě u paní Reginy Pelánkové a budeme dnes hovořit především o době válečné,
jejím věznění v koncentračních táborech během 2. světové války.
Já se Vás hned na začátku, paní Pelánková, zeptám...
Mohla byste nám prosím říct odkud pocházíte a jak Vaše rodina žila před válkou?
RP: Já pocházím z Podkarpatský Rusi, to bývalo Československo,
jsem ze sedmi dětí.
Moje matka se jmenovala Anna, otec Mór.
Měla jsem tři bratři a... čtyři bratry, promiňte.
A tři sestry... dvě sestři... Tak to smažte.
CM: Nic se neděje...
RP: To už se, to už se...
CM: A můžeme...
IV: Tak, dnes je 28. ledna roku 2006 a jsme na návštěvě u paní Reginy Pelánkové v Českých Budějovicích.
Budeme hovořit převážně o době jejího věznění během 2. světové války.
Paní Pelánková, dobrý den, a já Vám položím hned první otázku.
Já bych se ráda dozvěděla něco o tom, odkud pocházíte,
z jaké rodiny pocházíte, jak jste před válkou žila.
RP: Pocházím z Podkarpatský Rusi, z města Velký Sevluš.
Měla jsem čtyři bratři a tři sestry.
Tři bratři byli starší, než já. Já jsem byla po nich a tak dále.
Můj otec dělal povozníka... nebo špeditéra - se tenkrát říkalo -
a můj bratr už končil obchodní akademii a druhej stolařství,
třetí se učil v pánským krejčířství a já jsem chtěla ... vycházela jsem školu,
současně jsem se vyučovala... eh... chodila do rusínský a maďarský školy základní.
A do měšťanky už jsem se nedostala, poněvadž už tam začala židovská otázka
a tím byly školy zavřený.
IV: Můžu se zeptat, jak Vaše rodina žila ještě předtím, než začala platit první protižidovská nařízení?
Byli Vaši rodiče věřící?
RP: Naše... moje rodiče byli sice židovskýho vyznání,
ale bylo to taková ortodoxnější... ne-ortodoxní skupina...
která... Taková konzervativnější.
IV: Museli jste tedy navštěvovat s rodiči synagogu,
vedli Vás k tomu nebo v tom měli absolutní volnost?
RP: No, tak synagogu holky jako já, holka, jsme do synagogy nechodily.
To nebylo zvykem ani.
Chlapci chodili i do židovský školy, do třinácti let. To bylo povinný.
Do synagogy chodil otec, kluci,
ale ženy tam chodily tak na velkej svátek,
jako na Den smíření nebo takhle něco.
Ale jináč holky tam nechodily.
IV: A Vaše maminka byla v domácnosti, tak jak bývalo zvykem?
A starala se o rodinu?
RP: Moje matka byla... měla domácnost jenom.
Nás bylo sedm dětí jako, takže měla práce dost.
No a otec dělal to povoznictví, no a...
IV: Jak to bylo s Vámi? Měla jste možnost vyučit se nějakému řemeslu?
RP: No, já potom, když mě nevzali nikam do školy už,
tak jsem se dala na vyučení pánskou krejčovnu.
S tím, že když bratr... bratr bude mít už vyučení a já taky,
takže můžeme potom spolu dělat dílnu.
No, ale to jsem taky nedokončila, protože ta otázka šla čím dál
a ti mistři, který měli dělníci,
tak měli předepsaný jenom určitý procenta
i do počtu židovskýho národnosti.
Takže já jsem byla propuštěna, nedoučila jsem se.
Pak tam jedna firma eh... založila tam košíkářství pro takovejch, jako jsem byla já
a to jsem se vyučila taky.
Jenomže pak tu firmu zrušili a zase jsem neměla nic.
IV: Mohla byste pro nás, kteří jsme to období nezažili,
možná si ho ani nedokážeme dostatečně představit,
popsat, jaká konkrétní nařízení se Vás dotýkala?
Co si pamatujete? Co všechno jste nemohla jako malá holka?
PR: No tak to bylo to... to bylo všecko jako malá.
Bylo taky... taky do určitých prodejen jsem nesměla chodit.
Nejen já, ale veškeré národnosti židovské.
To byly za... zakázaný. Do obchodu jenom určitý a jináč to byly...
A akorát tam bylo ještě...
Ta organizace, to přešlo z Polska nebo z Ukrajiny -
Sičova... jmenovalo se to Sičova organizace....
A ta byla profaši... fašistická organizace.
Tak ty nás provokovali nebo provázeli každým vždycky...
protože ty všechno zakázali.
To ještě válka nebyla, ale ta organizace byla silná tam
a dost - potěžovalo nás to.
IV: Hm... Pamatujete si na okupaci Maďarskem?
Na příchod maďarských vojáků?
Kolik Vám bylo let a jak jste to tenkrát zažila?
RP: Příchod... příchod... to mi mělo bejt 18 let.
No a když měla přijít potom toho, toho 15. března,
když přicházeli, tak nás takovejch mladích,
který neměli dost rozumu, tak řekli:
"Tak se pujde to... naproti a do města se nepustí.
Nepustí maďarskou armádu... A tak všechny jsme byli vystrojený,
kdo čo měl - lopatu, krumpáč a takhle, takový věci
a šli jsme na kraj města a tam, že je nepustíme.
Jenomže to... no ono to dopadlo úplně jináč
a byli jsme rádi, že jsme utek... rozutíkali.
No a pak už to bylo horší, protože tam byla ta maďarská organizace
a ta měla takovou... Napřed šla taková složka maďarských vojáků.
Oni byli... Ono se jim řeklo maďarsky "Sobot čobotoš" {Szabadcsapatók}.
To byla asi jako ty Němci měli ty... nevím, jak se jmenovaly...
IV: SS?
RP: Ne SS, taková... Vorweit... nebo jak tomu říkali... a...
IV: Jako domobrana?
RP: No, domobrana to taky nebyla. To byli vojáci, ale ti měli volnou ruku.
Prostě jako zastřelit nebo zabít nebo cokoliv. Bez soudu a všechno.
Takový. No, tak ty tam úřadovali hodně.
Ta maďarská armáda, když přišla.
Tak to bylo horší, protože eh... začali potom brát i...
Ty kluci museli se hlásit tam a do armády.
No, tak některý kluci utekli - ono to tam bylo blízko hraničního... Podkarpatská Rus s Polskem.
Tak utikali přes Polsko někam prostě do Sovětského svazu, nebo kam...
Ale hlavně, aby z toho byli pryč.
No, tak tam byl můj bratr taky jeden a ty chytili
a ty byli zabity hned.
Zase ještě moje jedna kamarádka pak,
tu odvlekli a nikdo už ji nikdy, rodiče, ani žádnej neviděl.
To byla maďarská... to byl nástup maďarský armády...
IV: Jaké to mělo konkrétní následky pro Vaši rodinu?
Mohl Váš otec vykonávat dál svoje povoznictví?
RP: Otec mohl vykonávat, protože ho potřebovali.
Pro armádu on hodně... vozil pro armádu jako provianti, jo?
Tak ten mohl vykonávat až do konce.
Moh. Takže to, to jako bylo dobrý, v tomhletom případě.
Ale dále už to bylo horší, protože toho kluka zastřelili,
ty... ty dva taky byli puštěný ze zaměstnání
a já taky nebyla zaměstnaná, ani nic, a ne ani nevyučena.
Nic prostě... No, tak to bylo špatný.
IV: Vaši rodiče se rozhodli Vás ochránit určitým způsobem.
Kam Vás poslali? Co je k tomu vedlo?
RP: No, po to je... po tom případě, jak ta kamarádka se ztratila a už ji žádný neviděl,
tak náš táta nějak domluvil se známým,
že ten měl... ti měli, ta rodina měla syna na Slovensku.
Tenkrát to bylo... Ale bylo to taky Maďarsko.
To ještě tam taky, to šahalo na jih.
V jižním Slovensko přece - nebo východní Slovensko. To byla část taky maďarský...
IV: Maďarskýho záboru...
RP: Jo. A tak tam domluvil mě a poslal mě k němu, k nim.
Ten syn jejich, toho známýho, měl v Kráľovským Chlmci obchod s textilem a galant... galanterií, no.
Tak tam mě vzali a prohlásili tam, protože nebyli tak moc známí,
protože se tam nastěhovali, tak mě vzali jako...
a prohlásili a přihlásili na úřadě, že jako její sestru. Paní sestru.
Ta byla taky moc pryč, takže já ji neznám.
Tak oni prohlásili mě, že její ses... za její sestru.
No a tak jsem byla u nich...
IV: To byla také židovská rodina. Jak se jmenovala?
RP: To byla taky židovská rodina a jmenovali se Šalamon.
A byla jsem tam u nich, dokud tam neodvedli i toho jejího muže.
No, a on, když narukoval, tak najednou dostala při... oznámení,
že je nezvěstnej.
A tím pádem, ona získala spoustu privilegie. Takže ji nechali.
No a já byla u ní, jako její sestra, tak jsme tam žili.
No, ale pak se přišlo na to - někdo nějak zjistili,
že ten její muž už je v Sovětským svazu.
Tak se vztahovala ta židovská otázka bezprostředně na ně taky.
No a na její děti a já jako její sestra,
žila jsem s nima, tak se vztahovala na mě taky.
No a tím pádem nás vzali houfem,
všechny, všechny - oni měli tři děti, ta matka a já...
Tak jsme byli odvezený do... do Slovenskýho Novýho města.
A tam se shromáždili takový lidi a tam potom, když to bylo shromáždění ukončený,
tak nás odvezli na vlak, na nádraží, naložili do dobytčích vagónů a jeli.
IV: A Vy jste věděli, když Vás poslali do Nového města?
Tušili jste, co Vás čeká? Kam pojedete, proč Vás tam zvou.
Proč se máte sbalit?
RP: No, tak tušili, co jsme tušili a věděli...
Tak něco jsme věděli, něco jsme tušili, ale neřikali.
Řikali, že nás dají do... na práce.
A děti někam do dětskýho domova, a kde budou děti,
že se někdo bude... o nich bude starat a zdravý budou pracovat.
A s tím nás naložili do... do tych vagónů, dobytčích vagónů,
a vezli osm dní... nebo sedm nebo osm dní.
Pořád. A nikdo nic neřikal.
Až, až... eh... nevím ani v kterým... na kterým místě,
to pořád byly ještě maďarský vojsko a četníci, jo?
Pořád i ty, ty vagóny doprovázeli taky Maďaři.
Až - nevím přesně kde - předali Maďaři Němcům.
Takže tam už převzali potom německý vojsko a vodili nás.
Zřejmě to bylo až někde na hranicích k tomu Polsku.
Tak tam už to převzali Němci, ty vagony a doprovázeli až jsme přijeli někam na rampu.
Nevěděli jsme kde, nic tam kolem nebylo,
na rampu a dojeli jsme tam v noci a nechali nás tam stát.
Až ráno otevřeli vagony a začali křičet "Alles raus!"
"Všechno tam nechat... žádný zavazadla."
Že nám zavazadlo přivezou.
Abysme to nechali ve vozu a přivezou.
Tak každej vystoupil - jenom ruční zavazadlo nějaký a... a děti a...
Některý byly, některé - v některý vozech už byli mrtvý taky -
které nevydrželi tu cestu.
No tak ty vyložili taky, zavazadlo vyhodili taky.
A někdo to nakládal. Tam byli - tam bylo furt strašně moc lidí
a byli to vězňové - potom jsem se dozvěděla, že jsou vězňové.
Poněvadž zaprvé byli oblečený do pruhových šatů,
ale co to mělo znamenat, to jsem nevěděla. Až potom.
A teďka nastoupit ženy zvlášť a muži zvlášť, ve pětistupích.
No, tak většinou byly děti, tak většinou ty děti byly s ženama.
No a tam dělali takovou... prostě selekce.
Žádnej se nezajímal, kdo jak se jmenuje, vodkuď je - nic.
Prostě vo to, vo to žádný se nezajímal.
Ale kolik - spočítalo se kolik.
Bylo tam postavený takový nákladní auta, černou plachtou to mělo
a tam se vyhlásili, že kdo nemůže,
můžou se přihlásit a povezou se autem.
No a teďka, jak nás počítali,
tak po pětistupech vždycky jsme stoupli dopředu a oni sami...
CM: Pardon, já Vás poprosím, nezlobte se, k tomu autu...
IV: Zase zpátky k tomu autu, jo? Až začnou točit.
CM: Tak, můžeme...
IV: Tak skončili jsme u příjezdu do Osvětimi
a Vy jste hovořila o autě, které tam bylo přistavené, s černou plachtou
a tvrdili Vám, že auto je pro lidi, kteří nemohou jít sami pěšky, že je odvezou...
RP: Ano. No, a teďka počítali. Oni teďka počítali jenom do kustva.
Nezálež...Nezáleželo vodkuď kdo je a co je a nic.
Prostě ženy zvlášť a muži zvlášť.
A děti byly s ženama, s matkama, ne.
No a nastoupit do pětistupní, ale tam byl lékař taky,
kterej takhle na pohled, jak se mu zdálo, tak prostě byl...
řek: "Tak ta nepujde, ta pujde na auta..." Nebo jinam.
A tam pujdou jenom mladí a silní.
No, a my jsme přisli. Ta matka měla ty tři děti a já.
Tak nás bylo pět, jo.
A já jsem ještě říkala jí... Ona měla jedno dítě v náručí
a ty dvě byly vedle a já jsem řekla,
tak já že "je vezmu ty děti aspoň za ruku, aby se neztratily."
No a tak jsme byli pět a my když jsme předstoupili před toho lékaře,
tak on přišel s takovým úsměvem milým
a vzal ty děti mně a podal je jako k ní, aby se držely jí.
A ještě s úsměvem říkal. "Tady nebudete Vy dělat matku,
tady bude dělat Vašim dětem taky tadle matka
a Vy je můžete po práci jít navštívit."
Jo... A my jsme se na sebe podívaly.
To byl asi poslední pohled, kdy jsme se na sebe podívaly,
takovou radostí, že ona byla ráda,
že vlastně o svoje děti se bude starat sama.
No a já zase jsem se usmála, že to dobře vychází, jo.
A tím jsme se rozešly a víc jsem je neviděla. A neslyšela o nich.
No...{odkašlání}, promiňte, a teďka jak...
Tak jsme konečně nastoupili.
Ona šla s těma dětma taky do toho auta, ne?
Protože tři děti neuvede...
Prý se jde daleko, musí se ject. Tak se jeli.
A my jsme šli pěšky a dovedli nás do nějakýho baráku,
obrovskej, dlouhej a tam jsme měli se vysvlíkat -
vyzout, vysvlíkat úplně. Všechno dát na jednu hromadu.
Složit, všechno odložit. Boty svázat.
Jak kdo má tkaničky, tak tkaničkama svázat a složit,
abysme to mohli zase najít a nemuseli hledat.
Aby to nebylo hozený všechny na...
Tak kopečky každej měl, jak položil vedle sebe, tak kopečky a tak postupoval dál,
až přišli jsme do další místnosti, tam nás vostříhali, voholili, všechno,
a teď jsme postoupili dál, tak nás potřeli eh... tím louhem -
roztokem, abysme tam nepřinesli nějakou infekce,
no a pak jsme šli ještě pod sprchou.
No a teď, když jsme se chtěli vracet oblíkat,
tak to bylo už zákaz.
Měli jsme dalšíma dveřma jít dál
a tam... tam byla halda hadrů a všechno možný
a z toho nám dali něco obléct.
A samozřejmě jsem dostala dřeváky.
To většinou dostali dřeváky.
Ty mi byly krátký, takže mám ještě dodnes ty prsty poškozený z toho.
Na palc... na nohou.
No, a tím - ani šátek, nic, žádný nějaký spodní prádlo nebo... nic prostě.
Šátek - nic, nic, nic.
A teď nás zase sestavěli do pětistupní
a zavedli nás do toho Birkenau,
do jednoho prázdnýho baráku, kde nebylo vůbec nic,
než vprostřed ty vrata - ty prkna a ty vrata
a tam nebyly - vůbec - podlaha nebyla žádná - no to nebylo v žádným baráku.
A tam nás zavřeli.
A tam jsme byli přes noc, až druhý den nás převezli,
zase nechali nastoupit na ten zählappell, jak se voni řikali tomu.
No, tam nás spočítali zase, jestli jsme tam všechny.
No a dali nás do dalšího baráku.
Tam už byly kavalce.
No a tam už byly i na tech kavalcích deky.
A takhle se postupovalo a tam byli už...
Tam byli tyhlety funkcionáři jako - říkalo se tomu blockälteste.
To byl věz... To byla vězeňkyně taky.
No a tu, když jsem se ptala - asi nejenom já, i jiný taky,
co se dělo, kde jsou ty ostatní, kde, kde jsou ty děti,
kdy je můžeme navštívit a takhle
a ona se otočila a povídala: "Podívej se támhle na ten komín.
Vidíš, co tam jde? Tak oni támhle jsou...
Támhle jdou z komína. A brzy půjdeš taky."
No tak už jsem se nikoho neptala nic, ale mluvily jsme o tom
a zjistily jsme, co s tím myslela, ne? No a...
IV: Co jste si v ten moment myslela? Věřila jste, že to můžete přežít?
RP: Eh... No jestli... Na tom jsem... O tom jsem nepřemejšlela.
Nepřemejšlela jsem. Co vím...
No a teďka ale zase eště jednou nás přendali do dalšího baráku
a tam jsme byly čtrnáct dní jsme chodily jenom na - na ráno a večer na zählappel,
to znamenalo spočítat, jestli jsme se nerozmnožily nebo neztratily,
tak nás počítali.
No a to byla jako karanténa - ty dva týdny.
No a po dvou týdnech už začali vybírat někoho někam na práce.
No ale to už jsme se dozvěděly, jak skutečně - že je to plyn,
že tam je plyn a že ty lidi, který, které tam jde ve dne v noci kouř a cítit to bylo,
že to jsou lidi...
No tak já jsem řekla, tak já sobě jsem řekla -
nic jinýho nebudu dělat, než co budu muset a do žádný práce se hlásit nebudu.
To je prej záchrana jediná. Záchrana, když hlásí se do práce.
Já jsem si řekla: žádnou práci nebudu dělat,
ať mě zabijou nebo ať mě daj do toho plynu.
Je mi to jedno. Ale já už jim dělat nebudu!
Ne - a tím vzdorem jsem se živila.
IV: Ehm...
RP: A taky jsem nedělala. Nikde jsem se nehlásila do práce.
IV: Vy jste celou tu dobu byla na tom karanténním bloku po tu dobu, co jste nepracovala?
RP: No, to...
IV: Drželi Vás pořád tam?
RP: No, protože jedny odešly, který se hlásily do práce
anebo který oni vybrali do práce,
no tak odešly. Oni to doplnili těma novýma.
A já zůstala pořád v karanténě.
IV: Ten transport, se kterým jste přijela, tam byla většina Maďarek?
Většina maďarskýho obyvatelstva?
RP: No, ten transport, co já jsem přijela, tak byli většinou židovský.
IV: Ale z Maďarska?
RP: Ne z Maďarska. Jenom kus z toho... eh... kus, kterej ten Hitler uvolnil Horthymu.
IV: Ehm...
RP: Jo, takže to východní Slovensko. Část východní Slovensko, až po Košic.
IV: Ehm.
RP: To všechno bylo tam odtuď.
No, tak já jsem jako nechodila, ale brali nás na všechno možný.
Brali, potřebovali, protože každej den, když něk... nějaký zemřeli,
v některém baráku, tak se to vyhodilo ráno před barák, protože to se muselo započítat do počtu,
aby vyhlá... souhlasilo, no a pak někdo musel ty mrtvoly sebrat,
po celým lágru - tam bylo dvaatřicet baráků v tom lágru.
Tak ty se muselo sebrat na vozík a odvézt až k bráně
a tam to převzali další.
Do toho auta..., v kterém vozili mrtvoly.
No a... a uklízet a všecko, tak to používali z toho... z nás...
Pořád z toho baráku, z karanténního baráku použivali.
No tak já jsem byla na to.
Ale sama jsem se... A vždycky přišli a hlásili, hledali, potřebovali všelijak do práce
a já jsem se nehlásila.
Ani mě nevybrali. No, vždycky jsem stála někde vzadu,
si stoupla a nešla jsem.
Řekla jsem pořád, že já pracovat pro fašisti nebudu.
Jsou vrazi, vraždí a tak já jim dělat nebudu.
IV: Jak jste se smířila s tím, že dnes a denně vidíte mrtvoly a že je musíte odklízet?
RP: No, jak jsem se smířila...
IV: Jak Vám to dlouho trvalo, než jste otupěla?
RP: Ah... Brzy, brzy jsem otupěla. Úplně...
Vůbec mi to bylo jedno, ať dělám cokoliv,
ale nic, žádnou práci nějak, aby vyhlá... a potřebovali různý.
To nic jsem neuměla ani, nic jsem neznala.
No, až vždycky při selekce - no, vždycky se nastoupilo na selekce a tam vybíral... lékař.
Na to anebo na to... A já jsem stála a čekala až vzadu,
jestli na mě dojde řada nebo nedojde řada.
A nepotřebovala jsem. Já jsem řekla: Já dělat nebudu, ať mě zabijou. Je mi to jedno.
Ale zabijou oni a ne, abych se sama hlásila někam do práce.
IV: Nakonec jste práci nastoupila. Jak tomu bylo?
RP: Nakonec jsem práce nastoupila.
Vono to bylo tím pak, že ona se blížila fronta, jo?
Ale ěš... Ještě to bylo dost daleko, ale začali prohrávat
a začali mít strach a tak oni koukali z Osvětimi ty evakuovat árijský vězně.
Ne Židi, jo?
Tak ty, ty měli různý funkce, protože tam bylo árijců taky dost
a ty měli různý funkce a tak ty začali evakuovat z Osvětimi, jo?
Takže tam byli a ty dělali aj v kuchyních.
No a když to, tak to jako jsem se přihlásila taky, do kuchyně.
Jsem řekla dobře, tak já tam půjdu.
Když už, když už ty árijci, ty už evakuovali,
tak to vidělo - bylo jasně vidět, že to je... blíží se konec.
No, tak... tak rychlej ale nebyl.
No, já jsem se přihlásila do kuchyni. Dělala jsem tam.
Ta kuchyň byla tak obrovská, dlouhá.
Bylo tam čtyřiadvacet kotlů,
každej kotel byl na sto litrů a ... ne, na dvěstě litrů!
Na dvěstě lirů nebo tři dokonce...
Ale bylo to... Ten kotel byl o hodně větší, než já.
Já, když jsem potřebovala se podívat do kotlu, do... dovnitř,
tak jsem musela - tam měli takový lavičky a tam na to stoupnout.
Tak - ty kotle... no, a každej kotel jsme obsluhovali po dvou, jo... No...
IV: V té kuchyni se vařilo pro celý tábor...
RP: Pro celej...
IV: Celý denní provoz...
RP: Celodenní provoz. Tam se začalo ráno a končilo večer.
IV: Co jste vařili? Co vězni dostávali? Jak vypadala příprava jídla?
RP: Příprava jídla byla taková, že se to měřilo těma várnicema vojenskýma,
jak jsou ještě teďka někde vidět.
Takový várnice, tak tím se tam měřilo.
Tak se tam dala třebas jedna vářni... várnice řepy naložený do soli -
to bylo furt - pořád v sudech.
Pak se tam dala várnice brambor a napustila se tam voda, no a to se vařilo.
Za dvě hodiny se to vypouštělo hotový.
Akorát se tam dala - a to dělala, chodila dozorkyně -
a do toho kotle dala dvě kostky margarínu
anebo taky někdy bylo koňský maso mletý,
naložený do soli a když ale dala tam ty dvě hrstě masa,
tak už tam nedala ani ten margarín
a pak to s něčím zahustila.
Bylo to - takovou... tříkilovej balík nějakej -
já nevím - vypadalo to jako taková nějaká černá mouka nebo co to bylo
a co v tom bylo... oni tomu říkali maggi
a to se rozmíchalo ve várnici s vodou
a nalilo se tam, a prošlo to varem a byla polévka hotová.
Pak se to vypouštělo do sudu a do várnic
a podle toho, kolik bylo v kterým baráku lidí,
tak se tam postavila před kuchyní
a to se tam muselo vodnést do každýho... ke každýmu baráku -
tam kde ti lidi byli z toho baráku někde v práce,
tak jsme to museli my a tam kde si přišli pro to,
tak si to odnesli sami. A to bylo všechno. No...
IV: Měla jste nějakou možnost v té kuchyni si přece jenom občas něčím přilepšit?
RP: No, jenom to, co bylo v kuchyni.
Ta polívka byla eh... Oni tam ulili poslední kotel pro nás,
tak tam třebas nebylo tolik tý řepy, jo, a nic víc.
A mohla jsem... mohla, protože ten kotel byl tolik,
že pro nás to bylo hodně
a když už jenom, tak se to rozdělilo pro nás.
Takže my jsme měli třebas větší porce, než ti venku.
IV: Takže to byla práce, o kterou každý stál v táboře...?
RP: Jo. No, a já, poněvadž tam potom chodili do... ke kuchyni každej barák,
každej - každá skupina přece jenom pro ten oběd přišel
a já jsem se vyptávala na sestru.
Já jsem zjistila, že ta sestra moje tam někde je.
A tak jsem se pořád ptala, když jsem viděla, že to je jinej barák -
z jinýho baráku, z jinýho baráku... tak jsem se ptala
a jednou jsem na to přišla, kterej je.
Takže Růžena tam byla, no a tak dokud tam byla, tak to...
Jenomže už zase evakuovali,
už všechny árijci byli pryč a teďka ještě, teď ty, ty skupiny,
které chodily do práce ven, tak že budou je taky někam,
pujdou na transport.
No tak já jsem chtěla, abysme nějak se sešly s Růženou, se sestrou mojí,
tak jsem se vyptávala někde, jestli někdo nechce vyměnit
do toho transportu, kde je Růžena.
A to žádnej nechtěl, tak jsem to vyměnila
a že jestli někdo nechce do kuchyni.
Aby se vyměnil prostě,
počítaj jenom kus, tak jestli je tamten kus nebo ten kus,
tak to... oni maj... to se poznalo, že už maj různý takový jiný starosti,
než dřív, tak my jsme se vyměnili...
CM: Na další kazetu, prosím, jo, ona teďka došla...
IV: Pauzu.