IV: Řekněte nám prosím, jak se Vám nakonec podařilo dostat se do stejné skupiny, jako byla Vaše sestra.
Jak se to nakonec podařilo?
Jak jste se vyměnila čísla nebo koho jste našla...?
RP: No, tam ve skupině, protože ona chodila do pole...
dělat a dost těžko dělala, dlouho.
No, ale tam se našel. V kuchyni se [ne]našel žádnej, kdo by šel do její skupiny.
No tak já jsem zase začala shánět někoho,
kdo by šel místo mě do kuchyni.
Tak to se našli...
Ono to bylo zrovna, že tam byly taky sestry takhle
a tak jsme to vyměnily jako sestra za sestru.
Číslo už žádnej nesháněl, to nic...
A jméno, papíry žádný nebyly a taky tam existovala pod -
ne jako moje jméno rodný, ale cizí,
prostě nějak jsem neřekla jméno.
Žádnej se nesháněl a bylo to jedno.
Hlavně se jednalo o to číslo.
No a to číslo jsme si vyměnily, jak jsme měli na tych hadrech ty čísla hadříkem přilepený,
tak to jsme si vyměnily
a tím to končilo.
To že to tetování, číslo, to žádnej nehlídal.
To hlídali akorát... já jsem chodila...
Mě se stalo to, že jednou dělali... byla taková selekce -
no vybrali nějaký... do práce a některý -
a najednou ještě lékař vybíral nějaký takhle a potřebovali krev, taky.
Nevím, jestli to potřebovali pro experiment nějakej anebo pro...
pro raněný a těm jako nevadilo, že je to židovská krev...
Tak, ale mě brali krev taky, jo...
Vždycky jednou za měsíc, no a to se psalo jenom to číslo.
No a podle toho čísla se drželi,
vyvolávali to číslo na krev.
No, a tak prostě jsme si vyměnily ty hadříky. To tetování, to nešlo vyměnit...
Tak to jsme nechali holt bejt a všechny...
Já jsem se hlásila na její číslo a já na svojí a hotovo.
No, a tak jsem chodila s ní do pole dělat.
Tak do pole - tam se uklízelo, to už byla zima a už padal sníh
a sklízelo se zelí.
A to, ikdyž to mrzne a ve sněhu, tak tomu to nevadí.
Tak jsme sklízeli zelí tenkrát.
A nosili to do toho... tam byla taková hala velká,
v poli, a v té... té hale, tam se to nosilo a tam se to krájelo,
ale oni měli na to takovej stroj,
že to dali do stroje a ten to nakrájel a dávali to do bazénu.
Tam byly takový velký bazény - kolem dokola.
A tam se to nakládalo, to zelí.
No a brambory už byly vybraný a už byly uložený taky do krechtu
a zjistilo se, že ty brambory tam hnijou,
protože ty větráky, co tam byly, ty byly zavřený.
Nechali to otevřený, brambory zmrzly.
A potom tam hnily taky.
Tak jsme musely v těch krech... těch krechtech ty brambory přebírat,
nakládat na auto a necha... někam to vozili pryč.
No, bylo to škaredý, bylo to studený.
My jsme nebyly tak oblečený, no, ale dělalo se to.
A takhle jsme dělaly, až jednou...
Potom začali evakuovat taky, poněvadž fronta se blí... blížila
a začali nás evakuovat.
Tak je... Najednou došlo na nás... na naši skupiny taky... Tak se...
IV: Jak ta evakuace probíhala?
Ten tábor se musel postupem času hrozně měnit. Ubývalo lidí..
RP: Ale...
IV: Musel tam být hrozný zmatek. Jak si na to vzpomínáte?
RP: A ubývalo... Ubývalo, ale lidí taky po... pořád přibejvalo. Jo?
Takže oni eh... museli ty starý už odexponovat,
evakuovat a zase ty nový tam byli ubytovaný.
No tak to se tam normálně denně, denně tam přijížděl vlak...
Jo. A přiváželi. To potom přiváželi z toho, z celýho Maďarka už, jo?
To tam asi, z venkova... přiváželi a...
z Budapešti - myslím, že vůbec nedošlo na Budapešť.
To už bylo potom konec.
Ale přiváželi tam z Holandska, z Francie... a ještě odněkud. Tam bylo ještě...
z některých tych států, taky židovský...
No a ty tam byli už a v tom Birkenau už žádný árijci nebyli. Jo?
Poněvadž... a tím pádem ti funkcionáři se taky měnili. Jo?
Takový... to bylo spoustu vězňů funk... funkcionáři.
A to bylo všechno, jak když jsme byli... když nás sem přivezli, tak tam bylo... 0 --> IV: Ještě teda k tý...
RP: Hm, hm...
IV: Nejste unavená?
RP: Ne, já jenom přemejšlím...co jsem to... {smích}
IV: Jenom přemejšlíte...To nemůže bejt stejný, to se jako nebude kontrolovat...{smích}
RP: Ale né, né. Nemůžu to stejně jináč řikat, než tak jak to řikám, protože...
IV: Na slovech nezáleží...
IV: Tak já bych se Vás zeptala, paní Pelánková,
jak se Vám podařilo dostat se do stejného komanda, jako byla Vaše sestra Růžena.
RP: No tak to bylo tak, že já jsem sháněla...
Když jsem se dozvěděla, kde je, tak jsem se sháněla někoho,
kdo by se vyměnil, Růženu, že by se dostala ke mně do kuchyně
anebo já do její skupiny, pracovní.
No, tak do kychyně se mi nepovedlo ji dostat,
ale povedlo se mi vyměnit někoho z její skupiny místo mě do kuchyně.
A tak jsme byly společně až k tomu odjezdu.
Ale chodily jsme do práce uklízet - to ještě bylo na poli zelí.
To jsme je uklízeli, přinehli... přinesli do tý haly a v té hale se to řezalo
a nakládalo se to do bazénu. Jo?
A když to bylo všecko hotový, takže nás... půjdeme na transport.
A tím transportem nás vypravili a dovezli -
dali nám eh... v mra... do mrazu na noc místo deky papírovej pytel
a všechny, kdo se... kdo nalezl - vlezl do papírovýho pytle,
ten se vzbudil v cárech papíru.
No a pak už jsme neměli nic
a trvalo to několik dní, než jsme tam dorazili... do Bergen-Belsenu.
Tam byl tyfus, tam nic nefungovalo, než ty baráky tam byly, ty byly prázdný.
Ani slamníky tam nebyly a palandy, nic, než...
My jsme byli... Dostali jsme se do baráku, kde bylo jenom na zemi chvojí z lesa
a na tom jsme leželi. A spali.
A tam všecko bylo zmrzlý a všecko, i ta voda byla zkažená.
To se... nebyla, akorát někdy, někdys, jak jsme chodili po venku,
tak kde byl sníh a byl čistej, tak jsme ještě se najedli sněhu.
A chleba jsme dostali k večeru až -
šest porce na jeden, na jeden bochník
a to bylo všechno.
Potom asi za tři... za dva nebo za tři tejdny přišel nějakej esesák,
několik a... a civilisti a vybírali, že potřebujou do fabriky.
No, tak nás vybrali - jak jsme byli nastoupený, tak oni vybrali.
Vybrali mě a Růženu ne, byla menší, než já, asi slabší taky,
tak jí nechtěli a já jsem se sebrala a bez slova jsem šla dozadu,
že tam nepujdu taky.
Nakonec ji vzali, no tak jsme jeli tam, tam nast... do tych Rochlitz.
A v Rochlitzich nas rozdělili na tři směny.
A dělala na směnu - jedna parta byla padesát.
A obsluhovaly jsme stroje, obráběcí stroje, které jsme žádná neznaly
a nevěděly jsme, jak s tím zacházet.
Měli jsme mistři, civilisti to byli, starší páni,
a ti nám to vysvětlovali. Něco jsme mu rozuměli, něco jsme nerozuměli
a přikejvaly jsme, jó, jó, jó... A tím to končilo.
A když odešla i první s...
Když odeslali první zásilku hotovou, naloženou, složenou, spočítanou do krabic
a odvezli já nevím kam, tak za čas přišla zpráva,
že to je všecko aušus.
A tak nás potrestali poprvně.
To jsme nedostaly večeře... za to.
No, podruhý, když zásilka odešla a přišla zase zpráva, že to je špatný,
tak to už bylo fyzický trestání.
No a tak to pokračovalo pokaždý, když odešla a odeslala zásilka.
A tak mě už to přestalo bavit a řekla jsem si:
"Tak řekněte, jak to máme dělat!
A pokaždý, když my budeme dělat pořád a pak nás zase zbijou,
tak ať mě zbijou třebas, ale já musím něco udělat."
A vymyslela jsem to, že ten stroj musí bejt rozbitej.
To se nedá nic dělat, jedině stroj, kterej dělá ty chyby -
musí bejt rozbitej.
No, tak jsem dělala - ty stroje pustili vždycky ti mistři, jo?
Ten na začátek směny pustil, pustil stroj.
Zapnul to do sítě elektrický.
A když skončila směna, tak on to vytáhl z elektriky.
No, a tak já jsem řekla: " No, já to zkusím."
A sobě jsem to říkala, nikomu... s nikým jsem se neradila,
nikomu jsem nic neřikala, ani se neptala.
A udělala jsem to, když jsme byli dva u jednoho stroje -
tak jedna uklízela a druhá čistila stroj.
A já jsem řekla: "Tak dneska já budu čistit stroj..."
To bylo vždycky na konec tejdne.
Tak jsem řekla: "Dobře, tak já budu čistit dneska stroj... a druhá bude uklízet kolem."
A já jsem povolila všechny šrouby na tem stroji.
Kde nějakej šroub, všecko jsem povolila.
Bylo to ze sítě vyho... vyhozený. To však chodil mistr.
Jenomže když jsem to udělala, tak jsem to zapla.
A jak jsem to zapla do sítě, tak to vybouchlo.
Vybouchlo to, dost škody to nadělalo.
Já jsem by... měla rozbitý ruce a něco mi spadlo na nohu, taky,
a bylo mě to jedno {hrdě}, ale stroj je pryč.
A stroj, než ho udělaj, než ho spraví, tak - co já vím... to bude - nic.
Já jsem byla spokojená, sice jsem dělala taky překvapenou,
všechny se zběhli, mistři, esesáci tam měli ty dozorci eh...
vedle místnost, tak ty taky přilítli,
když slyšeli, tak začali řvát a křičet a hulákat a strašně
a já jsem... nic - zvedlala jsem ramena, že nic nevím.
Oni se pustili do mistra, že to asi bylo tím, že nevypnul to z toho.
On řikal, že to vypnuli. Já jsem neříkala nic.
A... no, řikal: "To jsem musela zapnout... "
A já jsem řekla: "Já to nevím!"
A tak mě zbili ještě k tomu, ikdyž jsem měla krvavý rány,
tak mě ještě zbili, místo, aby mě pomohli,
tak zbili mě, ale já jsem byla spokojená.
Dělat se nemohlo...nikdo nedělal nic, protože nedalo se to ukončit.
Já jsem nic nedělala a bylo to.
A takhle - ten stroj se nespravil už za tu dobu,
co my jsme tam byly
a za tři tejdny nás naložili zase do vagónů
z tych Rochlitz a odvezli někam pryč.
IV: Mohla byste mi říct, jak ten tábor v Rochlitzích vypadal?
To byl jediný závod pro který se pracovalo?
A bylo to přímo u toho závodu?
RP: Ne, ne, ne, ne, ne, ne, ne. To bylo úplně jako... jako v poli.
Já jsem v městě nikdy nebyla, v Rochlitzích,
ale ty, které chodily tam někam pro, pro obědy,
tak říkaly, že tam neviděli civilistu, jenom vojáci.
Ale já jsem tam nikdy nebyla.
Poněvadž já jsem dělala...
To právě byli ještě asi deset lidí, který se o to starali.
Tak ty chodili... ty nechodili do fabriky a ty cho... ty se starali o to, o zásobu.
Tak já to nevím, ale o ni říkali, že tam neviděli civilisty.
Tam to bylo všecko vojsko. A...
IV: Ten tábor samotný byl jak velký?
RP: Ten tábor... no, to bylo jako v poli.
To byla ta velká hala, kde byly namontovaný ty stroje.
Tam byl vedle barák, kde jsme bydleli
a ještě byl takovej další ještě takovej barák, kde bydleli ty dozorci.
IV: A civilisti mimo těch místních tam žádní nebyli?
RP: Nikdo. Nikdo.
IV: V tom závodě pracovaly jenom ženy, jenom vězeňkyně?
RP: Jenom my, ženy, vězeňkyně, a dva civilisti - mistři - ty byli civilisti.
Ty nebyli vojáci a byli to starší pánové už.
IV: A jak se k Vám chovali?
RP: No ty se chovali slušně.
Dokonce kolikrát... někdy... protože oni si nosili svačinu,
tak kolikrát jedli a... a rozhlíželi se
a když viděli, některá, že se na ně kouká nějak, tak ulomil kus chleba -
většinou to byl mazanej chleba se sádlem nebo něčím -
tak jí podal. Jo? Ale jináč nevím.
Akorát, protože tenkrát, když, když se to stalo s tím strojem, tak se rozčilovali strašně,
protože oni asi byli taky potrestaný a pak se rozčilovali.
Jináč jsem žádnýho civilistu neviděla...
Až nás navo... naložili do vlaku, zase, a odvezli,
několik dní, ale jak dlouho, to nevím,
ale trvalo to dlouho, protože vždycky se někde muselo stát.
Že musela - jela kolona - vojsko a
nebo munice vozili, jo? Takže se stálo.
Tak a my jsme čekali někde odstavený.
No a nakonec jsme dojely do tych Graslitz {Kraslice}.
Ty Kraslice, to byly nějaký kasárna, které byly -
ve městě jsem nebyla - ale to byly nějaký kasárna,
protože to mělo velký haly, obrovský,
a byly tam kavalce, tříposchoďové.
A bylo to blízko trati.
Protože to bylo nějak v údolí, v dolině.
A trať byla vyzdvižena -
nějakou... nějakej svah tam byl
a tam šla t... šla ta trať. A tam jely vlaky.
Tak ty jsme viděly nebo slyšely spíš.
Vidět tam nahoru... moc nebylo vidět, ale slyšely jsme to.
No a tam jsme byly pár dní - dlouho ne...
a najednou... A ven jsme - nepustili.
Ven nás z tej budovy nepustili.
Ještě jsem slyšela v dalším křídle, že jsou taky lidi.
Hovořili, ale nikdy jsem... jsme se nesešli spolu, abysme nějak hovořili.
A na to slyšíme, jak jede vlak...
a najednou jsme slyšely zvuk letadla taky.
A tak kdo moh k oknu anebo z kavalce vidět,
tak jsme se dívaly, cos letadla, že jedou tam, taky
a vlak taky... a najednou začalo to bouchat.
A oni tam naházeli na ten vlak z letadla rakety.
A ty vybouchly a rozsekaly...eh rozháze... rozhodily trať,
ty vozy a z tych vozů utíkali - byli tam vězňové taky,
protože šli v pruhovaných...vězňové - muži,
v pruhovaných šatech - jsme viděly, ale viděly jsme tam strašně moc vojska taky,
z tych vlaků. Spíš... nevím co to bylo.
No, a ty utíkali z tych vlaků jak... jak to rozbilo, rozsekalo.
No a letadla odletěly a pomalu, ale tam se pořád, pořád po tom svahu
točili ty lidi z toho vlaku.
A byli tam - prej tam byli i... i nějaká munice tam byla. Jo? V tom vlaku...
No, až se to utišilo, to bylo nějak dopoledne
a odpoledne žádnej nic neřikal
a druhý den nás vyhnali z toho baráku, odtuď,
a že půjdeme pěšky.
Vlak, ten už nikdá nejede - půjdeme pěšky.
No a tak nám začal pochod smrti.
IV: To byla bezesporu nejhorší etapa, kterou jste zažila...
RP: Ta etapa byla ještě horší, to už nebylo chleba.
Nebo nebylo... ani polívka, ani chleba - nic.
Ani voda, ani oblečený jsme na to nebyly, no a šlo se pořád.
A pořád se šlo a nevěděly jsme kde.
Tak já teda jsem v Čechách nikdy nebyla,
tak jsem nevěděla, kde jsem. Ne.
Ale jiný taky ne.
Akorát když jsme šly -
a většinou nás vodili ne nějaký podle hlavních tych silnicích nebo po městech.
To bylo vždycky na okraj města anebo tak.
Pokud to šlo. Ne - a nebo i po polních cestách.
No, teď oni měli...
Ty dozorci, který byly ženy a muži tam ještě, který nás hlídali
i potom na tom pochodu, tak ty měli zásobu a na převlečení
a jídlo a to měli na voze.
A ten vůz jsme musely ještě my tahat. Jo?
No, tak jejich zásobu a my jsme tahaly.
Ale pro nás neměli žádný... pro nás měli jedině -
někde, když dostali od sedláků,
někde na kraji města nějaká... na nějakej samotě,
když vařili prasatům na tych pařáků brambory,
tak nabídli, tak nám rozdě- rozdali
ten jeden pařák a to bylo všecko,
anebo chleba - za celou dobu jsme měli třikrát
a jeden takovej bochník tak pro deset lidí
nebo pro patnáct - podle toho -
a to bylo třikrát za celou dobu.
Až do konce - to bylo koncem března - a až do 9. května.
To bylo všechno, co jsme měly k jídlu.
IV: Do toho pochodu byly zařazeny jenom ženy?
Byl to čistě ženský pochod nebo tam byli i muži?
RP: Ne, to nešli pohromadě. Oni šli muži... našli jsme takovou kolonu taky -
šli opačným směrem, ale muži taky.
Ale takhle to nešli. To byli vždycky buď ženy anebo muži.
IV: Kolik Vás mohlo být v tom jednom velkém pochodu z Kraslic?
RP: No, to už nás dali dohromady -
pak jsme zjistily, že doopravdy jsme je slyšely hovořit a že to jsou taky,
protože tam byli vězňové taky. Jo?
A ty obě ty křídla vyprázdnili a dali nás dohromady.
No tak tam bylo takovejch... já myslím ty tři tisíce určitě. No...
IV: A věděli jste, jakým směrem Vás směřují?
Kam se máte dostat?... Co je cílová stanice?
RP: No, tak eh... zaslechlo, jak oni hovořili mezi sebou
a když někdo to hlídal a pozoroval, nějak dal to do souvislostí,
tak oni mysleli, že nás dovezou někam eh...
ještě do jinýho - ne do tábora už, protože to už spíš do Terezína nazpět
anebo tak nějak tam, no.
Ale nic jistýho to nebylo. Ne?
Nikdo nic nevěděl. Nic jsme nevěděly.
A žádnej nevěděl - asi tam žádnej nebyl, kdo by... protože to byly cizí -
my... jako my nebo od daleka, že ten kraj neznal.
A tak akorát někde nějakou značku,
kam to patří, co to je za město takhle
v blízkosti nebo takhle.
To jsme věděly. Takže jsme věděly třebas, že jsme v Čechách.
Ale kde? Jednou jsme viděli "Karlovy Vary" značku
a různě, ale... do města my jsme se nedostaly,
protože nás vodili vždycky po tych postranních cestách.
IV: Vy jste se pohybovaly na území pohraničí,
kde bylo převážně německý obyvatelstvo.
RP: Německý...
IV: Jak se k Vám chovali?
RP: No tak ty radši utíkali, když viděli, že někdě, že jde kolona,
tak oni utíkali a schovali se.
Protože počítali, že jsou to zločinci. Jo?
IV: Nikde jste se nesetkali s nějakým... s nějakou pomocí -
alespoň vodou na cestě nebo něčím?
IV: No tak ne, to ne. Ale jednou se stalo to,
že nás zavřeli - pršelo něják, něják... několik dní za sebou.
A oni už byli nemoc... unavený z toho, ty... ty dozorci.
Tak někde zastavili, nás zastavili
a vyjednávali tam s někým někde
a vyjednali to, že nás zavřeli někam do stodoly.
No a v tej stodole bylo akorát trochu slámy
a tam nás zavřeli, na zámek a oni bydleli na tom statku.
Jo? Takže tam byl normálně statkář, jak měl.
No a víc se nestarali o nás.
Byly jsme zavřený a nemohly jsme nikam.
Jenomže jednou jsem se vzbudila
a Růžena, jak ležela vedle mě, tak jsem zjistila, že je od krve nějak.
Tak jsem jí - takhle šáhla na ní a...
jsem řekla: "Co je?" A ona řekla:
"Hele, ty jsi spala a já tě nebudila, ale ty jsi spala a my jsem byly vedle,
v maštali leží kůň, chcíplej a my jsme si ho je..., z něj jedly."
Tak všechny, který byly vzhůru, {odkašlání}
všechny, který byly vzhůru, byly a jedly koně.
{odkašlání} No, vidíte...
"A hele, jdi si tam, ještě tam je!"
{odkašlání} Omlouvám se. {pije}
No tak jsem se šla tam podívat.
Ono to bylo z tý stodoly takový okýnko do chléva, jo,
kde házeli krmení nebo co.
{odkašlání} A ten kůň - oni neměly nože a takhle,
tak to nebyla, ale kousaly, kousaly z toho koně,
pod kůží se dostaly na maso a jedly ho.
A já jsem řekla: "No, Růženo, cos to jedla?" -
"No koně - všechny jsme jedly... a je to dobrý."
No, tak já jsem celý den přemýšlela, co zase dělat.
A byla tam... byly tam ještě dvě sestry,
tak a... s tou jednou jsem se domluvila a povídám:
"Hele, s tím okýnkem ze stodoly do maštali..."
A pak z maštali bylo okýnko ještě na hnojiště.
Jo, tak se vyhazovaly ty... A pak tam byla louka, pole a les.
A já povídám: "Hele, tak teďka já, já uteču
a kdybych měla ukrást něco k jídlu, tak přinesu."
A ona řekla: "Tak já půjdu s tebou.
Půjdeme dvě, vždyť já mám taky tady sestru.
Tak půjdeme dvě."
A jedna nás slyšela a že půjde s náma. Tak jsme šly tři.
Tak jsme vylezly do maštale, z maštale na hnojiště,
z hnojiště přes louku jsme se přetáhly až do lesa.
Tam jsme to... jsme našly nějak na cestu a tak jsme se rozhodly, kam jdeme.
Na tuhle stranu nebo na tuhle stranu...
A jak jsme tam stály, najednou nějak přijel tam nějakej pán na kole.
Jo? No a co? Na kole, ale pán, to bude Němec, protože nic jinýho tady asi nebude...
jsme si myslely a ono to byl taky, mluvil německy.
A on jak nás viděl, tak zastavil a povídá:
"Vy jste utekly, jo?"
A my jsme řekly: "Ne, my jsme neutekly. My jdeme... potřebujeme něco jídlo...
eh...jídlo, protože umírají nám tam a nemají co jíst a žádný nám nedá nic.
Jsme zavřený tam ve stodole jak dlouho."
A on povídá: " No, já to vím, já to vím."
A teď začal povídat něco a všechno jsme mu nerozuměly
ani já, ani ty dvě taky.
No, nakonec... a povídal... jo, tak povídal:
"No ale, když půjdete tady, tak tady... tady přijdete...
jsou tam Němci, jsou tam vojáci,
no a tudy, co bys... to je daleko do vesnice.
Tam je vesnice, tam vojáci nejsou, ale vesnice tam je.
Ale je to daleko..." A my jsme řekly:
"Je nám to jedno, jak je to daleko, ale jdem..."
No, tak on napřed odjel a potom zase zastavil
a čekal, počkal na nás a povídá:
"Helejte se, já pojedu taky tamtou vesnicí, já tam bydlím
a až půjdu pěšky, až budu ve vesnici,
tak půjdu pěšky, až tam, kde zastavím, tak tam si zaklepejte.
A uvidíte - řekněte si, ať vám daj něco."
No tak my jsme řekly jo.
Buď nás tam dovede a zavřou nás
nebo zabijou anebo ne.
Ale fakt je to... fakt byl ten, že on opravdu myslel to vážně,
protože on tam chvíli stál a když viděl,
že jsme se přiblížili, tak nasedl na kole a odjel.
Aniž by vůbec na nás promluvil.
A my jsme tam zabouchaly na vrátka,
takový nízký vrátka tam byly a zabouchaly a přišla tam nějaká to starší paní,
hodně stará už paní.
Mluvila německy a co prej chceme, ne?
A kdo jsme. A tak my jsme řekly, co jsme
a kdo jsme a ona otevřela vrátka, neříkala nic,
jenom šla před náma a my za ní, krok za krokem za ní,
až jsme dostaly se do stavení.
To byla chalupa, taková menší,
a on tam byl ještě nějakej pán,
to byl ten její pán a taky takovej starší
a ona už kuchtila něco u kamen a dala nám -
hned nalila do hrnku kafe bílý
a ukrojil chleba a dával nám, ne?
A to bylo ještě namazaný - buď sádlem nebo máslem - já ani nevím.
Protože my jsme si řekly, že to vypijem,
ale chleba nebudeme jíst, až všechny pohromadě.
Až sebe... přineseme a všechny aby měly aspoň kousek.
Tak každá chleba jsme schovaly a nejedly ho.
No, jenomže ještě jsme, ještě to nedopily
a už tam někdo klepal a my strachy,
kdo to je a oni tam sousedi nám přinášeli vždycky něco k jídlu.
Chleba, takovou, takovou půlku toho chleba
a vydloubaný důl v tom
a do toho strčený kus másla nebo sádla
a s náma... a nás ani neviděli.
Ta paní vyšla ven a přišla s tím nebo ten pán vyšel ven a přines
a my jsme tam dostaly spoustu chleba, ne?
A každá jsme měly ranec už.
No a tam jsme vi... slyšely...
Hrálo rádio a Praha volala o pomoc.
To už byl konec. No a já jsem....
CM: Uděláme to pokračování na další kazetu, prosím.