IV: Jak to dopadlo?
Mohly jste odnést ty potraviny zpátky Vašim spoluvězeňkyním?
RP: No, mohla - nemohla... Donesla jsem to, ale špatně.
Protože my jsme se vracely,
protože my jsme nechtěly utéct.
To kdybysme bejvaly se tam schovaly...
a když jsem slyšela...eh... když jsme slyšely rádio,
že Praha volá o pomoc, tak už bylo jasně nějakej náznak.
Tak mohly jsme se schovat.
Jenomže i já, i ta jedna ještě měla tam sestru, jo?
A ty dvě sestry, ty druhý sestry,
ty byly od samýho začátku spolu pořád.
No a já s tou Růženou... Já jsem řekla jsem si -
no já přece nebudu se teďka schovávat,
když jsem dělala tolik, abych ji mohla...
abysme mohly bejt spolu a teďka ji mám nechat a to...
Tak jsme řekly: "Musíme se vracet!"
A vracely jsme se, když už začalo se stmívat
a byla tma a ono, jak pršelo ještě pořád,
tak najednou byla taková nárazová vlna,
deště hodně, a šly jsme potmě...
Tak jsme šly. Jenomže přišly jsme k nějakýmu -
byl to nějakej - jako vrátnice nebo něco takovýho -
hlídací barák a začali tam štěkat...
My jsme se schovaly pod okap na chvíli,
od deště a tak začali tam nějakej pes hodně štěkat.
A ten hlídač, co tam byl,
šel se podívat, proč ten pes tam štěká
a našel tam nás, ne?
No a když viděl, jak vypadáme, tak bylo mu to jasné všechno
a vzal nás teda dovnitř, ale že to musí nás ohlásit, že nás hledají.
Že ten velitel nahlásil, že mu vězňové utekli.
Tak že ten musí nahlásit.
Dostali rozkaz od bürgermeistrovi,
že nás má hlá... když nás uvidí, tak že nás má ohlásit.
Tak on tam volal tomu... tomu... a tak měl nás tam přivést.
No a jelikož byl večer,
tak nás přivedl tam do... do toho...
Já nevím, kde to bylo - nějak ve městě,
ale nevím, jaký město to bylo,
a on pan Bürgermeister nebyl doma, že je v kasínu.
Tak on nás sebral, teď si představte, špinavý, umousený...
urousený, ranec - každá měla ranec,
protože hodně jsme dostaly
a žádnej kousek chleba - ani jedna ani nekousla jednou do chleba.
Jenom co nám dali tekutýho - polívku nebo něco tak, to jsme jedly.
Ale ináč nic. A co bylo suchý,
i nějaký ovoce tam bylo a zelenina nějaká - mrkev a co...
A to všecko bylo v ranci a my to tahaly s sebou.
A ke kasinu. No a teďka on šel dovnitř
a nás tam nechal na schody,
abysme neutekly a zůstaly jsme tam na... na schody.
A on zašel pro toho bürgermeistra
a ten přišel se na nás podívat
a když nás viděl, tak mu poručil, aby nás zavřel někam.
A zavřel nás eh... nebylo kam,
tak pan bürgermeister měl tam stáj s koňma
a tak nás zavřeli tam do tý stáje.
No, to bylo ještě dobrý, to tam bylo teplo, fajn.
No a tam jsme byly přes noc.
Dokonce paní jeho nebo já nevím, jestli hospodyně nebo co,
nám tam přinesla taky chleba mazanej a kafe, bílý kafe, zase.
No, tak ten chleba samozřejmě jsme tam taky schovaly.
A ráno má zapřáhnout a nás odvézt za tím velitelem naším.
No, tak přes noc jsme si říkaly,
domlouvaly jsme se jak co budem dělat, jestli máme utéct.
Ale tam jsme byly zamčený a tam jsme nemohly odtuď.
Tak jsme tam byly.
Nakonec jsme tam aj usnuly a spaly,
no a ráno nás vzbudily a zase nám ta paní přinesla něco k jídlu
a on zatím zapřáhl a vezl nás na pryčce -
teď si představte, jak jsme tam asi musely vypadat, {směje se} na parádní pry- pryčce,
když na nás se podívat, jo? No, ale vezl nás.
A my tam, my tam do něj hučely pořád, aby jako nás pustil,
že my tam dojdem samy, jo?
A vysvětlily jsme mu proč -
že my jsme neutekly, abysme utekly,
my jsme utíkaly jenom, abysme sehnaly něco k jídlu,
protože umírají hlady - některý už, ne?
A ještě jsme mu ukázaly - podívej se, vždyť my jsme kousek chleba nesnědly,
každej jsme to schovaly, co jsme dostaly.
Tak, aby nás pustil. My tam dojdeme samy, ale aby nás nevozil.
A on říkal: "No já mám... já mám příkaz,
abych vás tam dovezl, jináč že mě zavřou."
No tak jsme byly zticha už,
neříkaly nic a on opravdu nás dovezl
a všechny byly ostatní nastoupený na nádvoří a na tom...
u tý stodoly a tam byla taková - jak pršelo hodně -
tak byla taková louže, tam kolem tý louže tam všechny byly nastoupený
a čekaly, co bude.
On už dostal a... avízo, že už nás veze.
No a teď už nás tam přivezl,
předal nás tam a ten mu dal potvrzení,
že nás převzal a jak odešel, tak oni se na nás pustili:
"Všecko to sněz!" Všechny ty rance strhli z nás a hodily do tý louže.
A začaly po tom ty dozorkyně šlapat...ne?
IV: Kolik žen na tom pochodu smrti mohlo zahynout a jakým způsobem?
Umíraly jenom hlady anebo byly i zastřeleny, že nemohly dál?
RP: No tak hlady, hlady...byly hlady a hladem se - zeslábly.
Taky, umíraly taky.
Ale prostě už se nes... nes... nebyla schopna se zvednout a zůstala tam ležet a umřela, ne?
A my jsme musely dál.
A teďka velitel povídal nakonec před nima,
že nás, až dojdeme někam -
já nevím - kde už nechoděj lidi,
u lesa nebo takhle v lese, tak že nás zastřelí tam.
To už se moc ani nestřílelo.
Jenom tak, ne? Tak že nás tam zastřelí.
Jenomže... ale zůstaly jsme mezi nima.
To akorát, že nás tři, jak jsme byly v tej pětici, tak hlídal -
vždycky některej šel z jedný strany nebo z druhý strany vedle,
abysme neutekly zase.
No a snad všechny, všechny brečely,
když viděly, co tam je za chleba a za jídla.
A maj takovej hlad a všecko se to zašlapuje do tý louže, jo?
Snad všechny brečely. Ale já ne.
Já jsem se ještě takhle otočila
a takhle a na všechny jsem se, jak tam stály,
všecky dozorci a všechny, tak jsem se usmála
a neříkala jsem nic, ale už vůbec, ani že je mi to líto, nebo takhle, nic.
A on, že nás za... že budeme zastřelený.
No a tak tam už z toho nic nebylo,
akorát mi bylo líto, že jsme nesnědly aspoň jeden krajíček chleba,
kousek chleba... kousnout si, jo?
To mi bylo líto, ale nějak jsem nebrečela a nic.
Ani jsem nenaříkala.
No a k tomu, už k tomu zastřelení nedošlo,
protože nás vodili po jednej trase
a zase jsme se vraceli a obcházeli vesnici
a za vesnici a vždycky jsme se točili a ještě na druhý den ještě taky
a druhý den asi před po... před polednem nějak se zastavili
a "Stát!" A to bylo na nějakej křižovatce.
A tam nám řekli, abysme začaly utíkat.
Abysme utíkaly - tam ukazoval přes louku, k lesu,
abysme utíkaly k tomu lesu.
No a to žádnej už neutíkal.
A taky jsme se bály, protože, že budou střílet doopravdy houfem.
Všechny pustí a to..
Tak jsme... a já mezi tím jsme vyprávěly,
že co jsme slyšely v rádiu, jo,
jsme říkaly těm ostaním, že už musí být někde konec,
protože hledá... hlí... volá Praha o pomoc, to znamená, že...
No a tak jsme to věděly a všem jsme to vyprávěly. Ne?
A tak to bylo všechno, ale střílet - a my jsme neutíkaly.
My jsme zůstaly a čekaly a koukaly na něj
a oni, když viděly, že nehne se žádnej,
tak oni začali střílet do vzduchu,
jo? Až když stříleli do vzduchu,
tak všechny zalehly na okraji silnici,
do příkopu a tam se leželo a bylo ticho.
Oni už přestali střílet, když jsme ležely všechny.
Přestali střílet a ticho, ticho.
Napřed se byl... bylo slyšet, jak si něco povídají,
ale co, to jsme jim nerozuměly
a bylo hodně dlouho ticho -
tak možná dvacet minut nebo kolik přesně - já nevím.
Ale hodně dlouho jsme čekaly,
až se ozve někdo nebo budou hledat nás, ne?
A žádnej nešel a bylo ticho
a když jsme zvedly hlavu, tak oni už tam nebyli,
ani vůz tam nenechali.
To už si odtáhli sami. No a...
CM: Poprosím o deset vteřin proměna...
A můžeme...
IV: Jaké pro Vás byly první minuty, první sekundy na svobodě,
když jste si uvědomily, že jsou konečně pryč?
Že je konec tomu všemu...
RP: No oni byli pryč.
Oni i ten vůz, kterej my jsme táhly pro ně vždycky,
ty jejich zásoby a všecko, tak i ten vůz si odtáhli sami
a zmizli a nikdo po nich...
Nic, nikoho jsme neviděly.
No tak jsme chvíli stouply z toho a stály na tej křižovatce a co teďka?
Do vesnici nějakou?
IV: Víte kde to bylo, když jste stály na křižovatce?
Kde Vás vlastně zanechali?
RP: No, bylo to dvacet kilometrů od Chomutova.
IV: To si pamatujete, že bylo na té ceduli...
RP: Jo. A v Chomutově byli Američané, jo?
Ale z druhý strany co je, to nevím.
Tak to do Terezína tenkrát nás nemohli dát,
protože Terezín nepřijímal, že byl tyfus. V Terezíně taky.
Tak si mysleli do Litoměřice.
No, jenomže v Litoměřicích taky byl tyfus už
a tak my jsme chodili kolem dokola na tom kroužku,
na tom placu pořád na místo, protože to jsme poznali, že chodíme už tam.
Třeba starý nebo tam nějaká značka byla,
tak to jsme věděly, že to...
No tak do tych Li... Litoměřic taky nemohli.
No, a tak my jsme to...
No a tam jsme byly.
A do Litoměřic bylo asi pětadvacet nebo třicet kilometrů... taky.
No a tak my jsme tam stály chvilku,
nějak pěknou chvíli taky a nevěděly jsme kam jít, ne?
Tak jsme řekly - takhle jsme viděly, že je ta stráň -
na stráni, tam že svítí pěkně sluníčko,
tak "Jdeme na sluníčko, třeba se... aspoň se ohřejem.
Na slunci." No a došly jsme až přes tu louku k lesu
a tam jsme si sedly
a jak jsme seděly, tak jsme viděly,
že je tam zoraný pole a bylo už tam nasázený brambory
a ty brambory už klíčily,
to už bylo vidět, že to už asi nasázely brambory,
tak některá začala, že si vyhrabe brambor
a aspoň se nají.
No tak jsme šly na ty brambory všechny.
Ani jsme je neměly kde umejt.
Ale my jsme snědly nějakej brambor každá,
syrovej, vzklíčenej - i s těma klíčkama,
no a seděly jsme na sluníčku.
A najednou vidíme z dálky, že jde nějaká kolona - armáda.
Ale jaká, to jsme nepoznaly z dálky.
A když se přiblížili a my, jak jsme se pohybovaly tam u toho lesa,
tak oni viděli taky, že tam někdo sto... se pohybuje.
A oni to hlídali.
No, ale my jsme nevěděly kte... jaká je to armáda.
Tak jsme řekly - "Tak tyhle jedny utekli
a teďka nám jsou další."
No a ona šla sovětská armáda.
Rudá armáda šla - vracela se -
nevím odkuď - z Německa nebo z Rakouska?
IV: Šli až na tu demarkační linii teda...
RP: Šli na Prahu.
IV: Šli na Prahu?
RP: Nějak... jak armáda... jak volala Praha o pomoc, tak šli...
Oni se vraceli odněkud a šli na tu Prahu, ne?
A oni, jak nás viděli, že se tam něco pohybuje
a oni nevěděli co,
tak najednou tam od, od... odloučila se nějak dva tři lidi
a šli směrem nahoru tím polem tam k nám.
Tak jsme řekly: "Tak a už jsme zase v tom!
Tak dlouho to netrvalo, že jsme se volně pohybovaly..."
A tam jsme zjistily potom, když se přiblížili, že je to... že jsou to Sověti.
To byl nějakej důstojník
a dva vojáci - já nevím jestli, jaký měli to... hodnost.
A oni, když nás uviděli, tak úplně začali...
se ptali, co jsme.
A když jsme začaly a když viděli všechny kolem,
jak - některý ležely úplně jak mrtvoly,
tak úplně brečeli a... a "Co prej tady budete dělat teďka?" -
"No, nevíme, co budem dělat. Tady budem."
No, tak on nám povídá: "Heleďte se, támhle je vesnice
a tam jsou baráky, stavení, statky,
tak jděte tam, ať vám dají najíst, ať vám dají...
někde - ať vás uloží někde.
Tady, když půjdete, naše armáda teďka tady půjde hodně
a nenapadne jim, aby přišli se podívat, kdo to je
a budou myslet, že jsou to fašisti, že se tady v lese schovají
a budou po vás střílet.
Jděte radši tam."
No, tak my jsme přikejvaly, ale nějak jsme nadšený ničím nebyly.
A oni odešli... a my tam seděly ještě a rokovaly, co budem dělat.
Co - měly bysme opravdu jít do vesnice a aspoň nám daj najíst anebo takhle.
Tak jsme tam šly, jenomže ve vesnici,
tam byli samí Němci a ještě nebyli...
ještě tam byli evakuovaný Němci z Německa, jako je....
IV: Před bombardováním...
RP: Před bombardováním.
IV: A to si pamatujete, jak ta vesnice se jmenovala?
RP: No to byla ta Libišice {Liběšice u Žatce}. Jo?
To jsem se dozvěděla až dlouho potom.
A teďka my, když jsme přišly a zaklepaly nebo zazvonily na... někde,
tak, tak když přišli se podívat na nás a viděli nás,
tak "Nemáme místo, nemáme místo... nemáme co jíst sami a nemáme nic a..."
A dokonce jeden mi povidal...
No ne mi, jenom mě... vždycky, když jsme šly houfem,
nějak, několik... A ten jeden povídal:
"No my nemáme žádnou svlá... slámu...",
Ne? A tak jsme se... nakonec jsme...
A, ale... ane...ani jedna skupina nedostala ani nikde nic. Jo?
V celej vesnici.
Tak jsme se sebraly a že půjdem zase do lesa a budem...
IV: A to už věděli, že je po válce?
RP: To jsme...
IV: To už věděli tam ty lidi, ty místní...
RP: Ne, žádnej nám nic neříkal.
Ty místní nás...se s náma nebavili.
Zavřeli dveře, zabouchli vrata a zamkli všude,
abysme se tam nedostaly.
Tak jsme se vracely a řekly, tak kolikrát jsme spaly už u řeky,
u vody někde nebo pod mostem,
tak se nedá nic dělat, uvidíme, vyspíme se tam taky.
Najedly jsme se brambor.
A vracely jsme se tam a seděly a najednou přijela motorka
s tou károu ještě.
No a byl to ten důstojník,
co nás tam viděl.
A on povídal... a lékaře měl s sebou.
Tak byli tři. Ten důstojník, lékař a ten, co řídil tu motorku.
A jak to, že jste ještě tady?
"No, nikdo nás nechce a nikdo nám nic nedá... A nemají sami co..."
A on: "Co? Jak to? "
No tak jsme jim řekly co, jak to bylo.
No, některý... a povídaly:
"Vždyť tyhle už leží a už nevstanou.
Zůstanou ležet. Nezvednou se už."
Takhle, které ležely už takhle. Ne?
Tak: "To není pravda. Tak pojďte se podívat. Půjdem se podívat."
A lékař ty slabý prohlídl, no,
že potřebujou se najíst a vyspat pořádně.
No, tak jsme šly zase a on šel s náma.
Každej šel s jednou skupinou
a u každýho baráku zaklepat, zazvonit.
No tak, jak jsem řekla, že ten nám řek, že nemá slámu,
tu slámu, tak on povídá: "A na co je potřebuje?"
Takže nám neřek, {směje se} nám to neřek, na co potřebuje slámu.
Tak prej zazvoň. To byl zvonek. To byl pěknej barák, stavení pěkný veliký.
"Zazvoň!" A ten pán, co přišel, a když nás tam viděl, povídá:
"Co zvoníte ještě? Vždyť jsem vám řek, že máme... nemáme kam vás dát a nemáme nic!"
A ten se ozval a povídá: "Jakžto? Kdo tady bydlí?"
"No já s manželkou." - "No a kdo ještě?"
Ne... "Tak jestli potřebuješ slámu, tak my ti ji přinesem. Ale půjdeš do ní spát."
A už šel dovnitř. Tak šel nahoru - to bylo patrový.
Tak tam byl... Oni, tak to byl stavitel, tam bydlel s manželkou,
měl dva syny a jednu dceru.
Jenomže jeden syn byl nezvěstnej,
druhej ještě je v armádě a dcera ujela.
A oni tam měli každej svůj byt, v tom baráku.
Celej kompletní byt velkej s příslušenstvím, všechno,
a i ty syny dva i ta dcera, no a oni tam bydleli.
No "Tak co, prej, jakýpak copak - tady můžou bydlet, ne"?
A nařídil koupelnu, teplý jídlo,
lékař hned jaký jídlo nám dát,
abysme nedostaly... protože ten tyfus tam strašil všude, ne?
Tak lékař nařídil, jaký jídlo nám dát, koupel teplou, postel, no...
Tak jsme tam zůstaly pět, v tom jednom.
A tak jsme byly v tej vesnici rozdělený všechny, jo?
Voni šli s každým. Každej s někým a každá skupina potom dostaly všechno.
IV: Jak dlouho jste v té vesnici setrvaly?
RP: No, tři tejdny.
IV: Jak se k vám chovali ti místní nakonec?
Pomáhali Vám nebo...? Překonali to?
RP: Ty místní eh...ty místní se chovali dobře potom už, jo?
Protože viděli, že nek...nevraždíme, nekrademe a jsme umytý
a to...tak upravený, pokud možná,
tak jako se snažili a oni ještě nato se báli.
Protože ten, ten lékař tam přišel první týden hnedle denně tam byl
a obcházel celý ty skupiny, který jsme tam byly, jo?
Jestli něco nepotřebujeme, léky nebo něco.
No a jestli nám skutečně daj jíst to, co oni nařídili
a tak a teďka jednou potom nám řekla ta paní,
že mluvili, mluvili se všema, které tam maj ty... nás, od nás někoho,
tak že už nemaj co vařit, jo?
A tak a...a neví, co dělat.
Tak my jsme mu to řekly, že budeme muset odejít,
když nemaj co... A on povídá: "Tak co nemají?"
Tak oni přinesli, jednou potom přinesli na autě všechny možný potraviny, jo?
A rozdali to tam těm, která měli někoho od nás.
Aby jako měli nám co vařit, jo?
Takže to bylo v pořádku, tak oni už potom byli všechny spokojený,
že dostali, co chtěli.
Cokoliv, jakýkoliv zásobu, tak oni přinesli.
IV: Přes jaké repatriační středisko jste se potom dostávaly postupně domů?
Nebo každý šel na vlastní pěst?
RP: Tam nebyla. Tam nebylo žádný středisko. Tam venku.
My jsme do Litoměřic nedostaly se, jo?
To ještě... to ještě tam byla jedna slečna německá,
která nás potom začala lákat, abysme se šly k ní ubytovat, jo?
A ona potom vysvětlila, že ona tam má emigranti Němci
a ona se jich bojí.
A její otec, že je lékař
a je v Litoměřicích a ona nemůže k němu
a on nemůže domů
a ona tam bydlí sama a ty Němci a jsou každej den vožralí.
A že se je bojí, ne?
A my jsme šly tam k ní bydlet.
No, tak já jsem řekla: "No, holky, jestli chcete, tak jdeme.
To je jedno, já se přizpůsobím, půjdu tam taky."
A tak jsme zůstaly s těma... u toho stavitele jsme odešly
a šly k tej slečně.
No a ta slečna mi vysvětlovala, kde je otec její a kdo jsou tyhle, co tam bydleli.
To byl nějakej barák takovej -
já nevím, větší, protože tam bylo hodně tech Němců
a oni a ona se jich bála.
No tak ona všecko, co bylo ve vesnici,
tak přišla a vysvětlila nám to, co...
No a o otci, s otcem jenom telefonicky, že mluvila, tak.
Ale tam je tyfus a ona nemůže za ním, tak...
Tak za tři tejdny potom jsme šly, ona, ona nás dopravila -
pěšky jsme šly - na úřad.
Tam byl úřední... já nevím, jestli domobrana.
Nebyla to domobrana, byla to...Nevím. Obecní úřad, no.
A mluvilo se tam německy a rusky.
A tam jsme se přihlásily a tam nám vyprá... vyp... vydali takový doklad,
abysme měly volnou cestu domů, jo?
IV: To jste dostaly s Růženou obě dvě a pak jste mohly jet domů...
RP: {přikyvuje} A pak jsme... a pak jsme jely domů.
Jenomže ta cesta dlou... trvala strašně dlouho.
My jsme dos... dojely do Prahy, tam nás chytili na karantény.
Tak tam jsme byly osm dní v karanténě.
Pak jsme jely dál, až potom, to už byly ty repar...ční střediska v Praze už,
tak tam už to fungovalo.
Tak odtud jsme jely dál a dojely jsme -
ale to jsme už, to už jsme nebyly pohromadě.
To už jel každej na svoji... svoji cestu.
No a dojely jsme, dojely jsme až do Bratislavy. Z Prahy až do Bratislavy.
No, to bylo dlouho.
Ale z Bratislavy k nám, k naší, k Čopu, tam byla rozsekaná trať.
Tam se nemoh... vlak nemohl ject,
tak se stálo a byly jsme v Bratislavě na peróně
a vyjednávalo se a vzali nás přes Maďarsko.
Tak z Bratislavy jsme jely do Miškolce...
V Bratislavě jsme karanténě ušly,
ale jak jsme se dorazily do Miškolce, tak tam obklopili vlak
a zase nás chytili do karantény.
No tak tam jsme zase byly deset dní
a odtuď jsme jely zase do... nazpět, jako do Čopu, z Maďarska.
Tam trať nebyl... byla v pořádku.
Jenomže z Čopu k nám jel jeden vlak denně.
Tak jsme zase tam čekaly, tam už nás nechytali.
Tak jsme tam čekaly, než jsme se dostaly další den na vlak, no a dojely až dom.
IV: Jaké bylo přivítání doma? Stál Váš rodný dům?
Setkala jste se s někým? Co jste zjistila o svých příbuzných?
RP: Rodný dům stál. Rodný dům stál. Příbuzný nebyly žádný.
Sousedi byli. Eh... ale dům už byl něčích jiných.
A oni tvrdili, že to koupili, že jim to prodali
a že to koupili a že bydlí tam a místo pro nás není tam a tak... Jo a ale...
IV: Co jste se dozvěděly s Růženou?
Věděly jste, co je s Vašimi rodiči?
Vy jste neměly ponětí celou válku co se dělo, ne?
RP: No, věděly... Věděly.
IV: A věděla jste, kde zemřeli? Kde zahynuli?
RP: No jely do toho... transportem do... do Osvětimi, do plynu.
Rodiče - táta, máma a nejmladší holka, tej bylo deset, dvanáct let.
IV: A ostatní sourozenci?
RP: Ostatní sourozenci... bylo tak, že ten nejstarší a třináctiletý, nejmladší kluk,
ty byli pohromadě. V Osvětimi. Ty dělali na stavbě. V Osvětimi.
Ten třetí kluk, co byl starší než já jenom, byl devatenáctej ročník, já jsem dvacátej,
tak ten byl zastřelenej při útěku ještě s pěti klu - ještě se čtyřma klukama.
Tak ten byl... a to naše rodiče ani nevěděli.
No a jeden, ten prostřední kluk,
ten byl někde v horách, žádnej o ňom, ani sousedi nevěděli, nikdo.
Ale doma, když je zavřeli, když je odvezli z domova ty... ten tam nebyl.
No a tak já jsem, tak jsme šly... no a teďka jsme zůstaly teda...
ten říkal, že nemá pro nás místo a že je to jeho, jo?
Že on to koupil a že nám, nás tam nanejvýš jednu noc nechá.
A jináč, že není tam místo. No, tak...
IV: Dáme si pauzu...
RP: Jo.