IV: V Sevluši, když jste se vrátila s Růženou, jste dlouho vyčkávaly příjezd bratrů
a čekaly jste, kdy se vrátí. S kým jste se nakonec setkaly?
RP: No, s Růženou když jsme dojely domů, tak to dopadlo špatně.
Protože jsme neměly - zjistily, že vlastně nemáme domov,
nemáme rodiče, nemáme nikoho a je to špatný.
Ič... ačkoliv jsem věděla, že nejsou,
celou dobu, tak na cestě, cestou mě to nikdy nenapadlo,
že přijdu domů a nikoho neuvidím.
Přestože jsem to věděla, že vlastně jsou... co se stalo s nima.
No ale tak nějak ta sugesce nebo co to bylo.
Až, když ten, ten pán, co tam bydlel s rodinou,
mi řikal, že nic mi nepatří, všechno je jejich a nemáme nic.
IV: Takže až v ten moment Vám to všechno došlo...
RP: Až... teprv mi to došlo, že je to pravda, že nemáme nic.
No... a tak já jsem akorát na tu jednu noc jsem říkala:
"To já nechci, to já tam nejdu - nebudu, nebudu."
Růžena tam zůstala, že se půjde vyspat...
no tak a já jsem šla a sedla si, kousek od nás byl takový rybník
a já jsem si tam sedla u toho rybníka a řekla jsem:
"Já tady budu hlídat rybník a budu sedět a přemejšlet, co budu dál dělat."
No, je fakt, že potom, když jsme se přihlásily tam někde,
tak byla... nějaký to ubytování dali, obstarali, jo?
A nakonec i jít... jíst jsme mohly tam jít, jo, se najíst.
Ale já jsem to neuznávala za domov
a řekla jsem "Nebudu!" jenomže zase byli sousedi, který když to viděli,
když mě tam viděli u toho rybníka sedět,
tak si sedli se mnou a povídali si se mnou
a řekla jsem, že Růžena zůstala tam, že tam bude spát
a já jsem řekla, že tam nebudu.
Tak oni mě vzali domů, abych jako bydlela u nich zatím.
Povídám: "No to není žádný východisko, co mám dělat?"
A prej: "Co, pojď, uvidíš, vymejšlíš to, až budeš tam,
ale tady nezůstaneš u toho rybníka."
Já povídám... Tak nakonec jsem šla s nima a tak jsme seděli do půlnoci nebo ještě déle
a povídali a nic. A teď vytáhla věci,
co naši, když viděli, že je konec,
tak nějaký věci tam přenesl - ten malej bratr, ten nejmladší,
tak přenášel tam k nim a tam to bylo uložený
a oni to měli schovaný a hned mi to ukazovali,
co je a kde a prej, jestli doma měli něco schovaný,
v maštali nebo kde, tak to ten, co tam bydlel,
to koupil, že prý rozkopal celou maštal,
protože my jsme měli... táta měl dva páry koně
a kráva tam byla taky v maštali,
takže ta maštal byla velká a prostorná
a tak to všecko prej je rozkopaný, protože on hledal,
jestli je tam něco schovanýho.
A co našel, to nevi... oni neví. On to neřek,
jestli našel tam něco nebo ne.
No, já to taky nevěděla, protože já nebyla doma, ne?
Ale ona...ty přinesli a všecko tam ukazovali.
Já povídám: "No tak to schovejte dál.
Já nemám... přece to nebudu nosit s sebou.
Až budu mít někde, kde co bydlet a počkám, jestli kluci nepřijdou.
Ten je mrtvej, jsem řekla, ale ty dva - ty tři - co já vím...
Ale budu čekat, až to...
A nebudu hledat nic, žádný teda... tak jsem zůstala u nich jako bydlet
a budu čekat, jestli ty kluci se ozvou někdo, jo?
No a k tomu vlaku, protože přijížděl jenom jeden denně,
tak jsem snadno tam mohla čekat.
A jak přijel vlak, tak jsem čekala, až každej už vystoupil,
všichni odešli a žádnej se ke mně nehlásil
a žádnýho jsem nepoznala, tak jsem šla taky.
No, mezitím nám nabízeli někam do ozdravovny.
Tak Růža se rozhodla, že půjde na ozdravovnu
a tak jsem já tam zůstala sama.
A sama jsem čekala na vlak denně.
Tak dlouho, až já jsem se nedočkala ani jednoho kluka našich,
ale dočkala jsem se známých, kamarádů kluků našich,
jo, a ty, když ještě vlak nedorazil, ještě nestál
a oni jak koukali z okna, když mě tam viděli, tak začali na mě vyvolávat:
"A co ty tady děláš a ty máš bejt mrvá...!" a tak.
Jo, a já povídám: "A kdo ti to řek?" -
"No, dyť Martin, ten přece řikal, že už jsi dávno mrtvá.
Ty jsi psala..." No já jsem psala našim rodičům lístek.
Když mě... když jsem viděla, že je konec, že mě vedou na vlak,
tak jsem ještě napsala lístek
a poslala jsem našim a tak jsem jim psala, že rok už ten bratr můj je mrtvej.
Ten jeden... už když mi zemřeli,
tak ten už byl rok mrtvej, jak ho - jak je zastřelili, ty kluky.
No, tak těm jsem jako napsala a taky jsem se loučila,
aby... a asi už taky dlouho nebudu, možná.
Dřív než... budu mrtvá, než dostanete ten lístek.
No tak tím jako se mnou nepočítal Martin, protože...
IV: Martin byl nejstarší bratr?
RP: Ten byl nejstarší...
No, tak jsem řekla, no tak počkám aspoň ty dva, ty tři kluci jsou tam ještě.
Ty přece... když my jsme to přežily, tak ty kluci to snad taky přežijou, ne?
A tyhlety, když přišli, tak řekli: "Jó tak..."
A já povidám: "A já jsem se chtěla... " - a povidám:
"A kde je Martin?" - "Jó, on je v Budějovicích v nemocnici. V Českejch Budějovicích, víš, kde to je?"
Já povídám: "No, to nevím!" No a teď mi začal vyprávět,
jak dlouho jeli a jak je to daleko.
No, dobře... No, a povidám: "A co Jožka?" -
"No, Jožka né, ten je mrtvej."
IV: Jožka byl nejmladší bratr...
RP: To byl nejmladší. No a ten tam nebyl taky,
ten to... toho prostředního.
No, tak já jsem říkala: "Tak kde je? Jak to, že je tam?" -
"No, je v nemocnici. Oni ho dali do nemocnice.
Nás převezli do, do Českých Budějovic
a do toho repatriačního úřadu
a tam ty ho dali do nemocnice.
A tak on je tam a my jsme za nim byli,
než jsme jeli domu, tak jsme se ještě šli za ním podívat."
IV: A Vy jste se rozhodla jet za ním?
RP: "A on řek, že ty seš mrtvá..."
Jo, Martin řekl jim, že já jsem mrtvá.
Že nejsem... No, tak já jsem se rozhodla, že já si pojedu pro bratra.
A budeme, ikdyž aspoň on, tak Jožka je mrtvej,
tak ještě je tam ten Ignác a...
a někde - snad je, jo a když ne, tak aspoň to...
to už budeme taky rodina, ne?
A rozhodneme sami, spolu, co budem dělat s tím bytem.
Kde budem bydlet a tak.
No, tak já jsem se rozhodla, že jedu pro Martina.
Tak akorát jsem se zastavila na... na obecním úřadě
a vyzvedla jsem si - protože jsem neměla žádnej doklad, nic,
akorát ten doklad na volnou cestu domů, jo?
No, tak jsem šla.
Tam jsem si vyzvedla z matriky rodnej list
a ještě jeden důležitej... tenkrát bylo... A nevíte, co to bylo tenkrát za, za doklad?
IV: Tak...
RP: Nevíte...
IV: Nějaký křestní list jste mohla mít ještě?
RP: Ne, křestní list jsem neměla. Já jsem nebyla křtěná, ne. Ne... Ne...
IV: O nějaké školní docházce?
RP: Taky ne.
IV: Od rodičů nějaký doklad...
RP: Ne. No to jsem měla v rodným listě.
Tam jsem měla matku, otce, věk, jejich věk.
Věk matky, věk otce. No, děti jsem neměla.
Tak nic jsem nepotřebovala, ale jsem si jistá - ještě nějakej...
IV: Domovský.
RP: Domovský právo. Jo. No to jsem měla taky. A...
IV: S tím jste vyrazila do Českých Budějovic?
RP: A ještě... a ještě jsem měla - beztrestnost. Jak se tomu říkalo?...
No nic. Ty dva určitě. Ty dva jsem měla.
Ještě nějakej jinej, ale takový bezvýznamný to... to bylo.
To se používalo tenkrát pro zaměstnání nějaký -
bezúhonnost nebo něco takovýho.
Tak to byla - nedůležitý.
Ale důležitý bylo to domovský právo a ten rodný list.
A ten jsem měla a s tím jsem jela.
Teď jsem neměla peníze - taky jsem neměla, ne? Odkuď...
Tak s tím jsem jela.
Ve vlaku, průvodčí když přišel, tak jsem řekla: "Jedu pro bratra."
A řekla jsem mu kdo jsem. Tady měl papíry.
To bylo všechno a..."Peníze nemám." -
Jsem řekla. Že nemám jízdenku.
Peníze nemám, ale jedu pro nemocnýho bratra.
- "A kam?" No, tak jsem řekla kam, ale nevěděla jsem, kde jsou Budějovice.
Ale dostala jsem se do Budějovic. Tak jsem šla...
Napřed jsem se ptala po nemocnici.
No, přišla jsem do nemocnice. Tam si pamatovali, že... že byl tam.
Ale že byl už propuštěnej a že kde je, to neví.
To neměli hlášeno. Tak jsem chodila po... po Červenej kříž,
obec... Národní výbor, po všech, kde je nějaká instituce, která by mohla o něm vědět.
Žádnej o něm nevěděl nic. Hotovo, jako, když nebyl, existoval...neexistoval.
Akorát v tej nemocnici věděli, že byl tam zapsanej, tak věděli, že tam byl.
No a... tak milej Martin nebyl. A já chodila od ráno do večera.
Ráno nějak jsem přijela do Budějovic a do večera jsem chodila.
Jenom ráno, když jsem se tam ve vestibulu motala a vyptávala se,
tak nějakej pán mi řikal, že o něm ví
a řikal mi, kde je, jo? Ale já mu nerozuměla.
On říkal, že mám přejít lávkou.
A on říkal lávka a u nás doma se říkalo lavici lávka.
Jo, tak já... "A tady vyjdeš tady a takhle půjdeš."
No tak já jsem vyšla tudy, jak mi to vysvětloval, tam jsem viděla lavici nějaký,
to, to byl u nádraží, kolem nádraží byly nějaký lavice.
A tak já jsem hledala Martina na tý lavici.
No a ještě jsem koukala pod ní, jestli neleží a neumřel tam a tak.
A nikde jsem neviděla nic.
Tak jsem chodila po městě a hledala a hledala.
Nakonec jsem se naučila kudy cho... jezdit.
To byly tady tramvaje, jezdily.
A ty jezdily na tři směry. Od nádraží jela jedna, od nádraží na náměstí.
Na náměstí ta dál nejela. Ale od náměstí jela jedna na Linecké...
Lineckej, až k nemocnici a zpět.
A jedna jela takhle na Pražskou, k hřbitovu.
A tak já jsem si označila a brala tu cestu, že když půjdu podle tratě,
tak budu vědět, kde jsem. Jo?
Tak jsem chodila a vždycky jsem se vracela na náměstí a tak.
A já Martina nešla - nenašla. Celej den.
A už žádná instituce nebyla, kterou bych se ptala, kterou bych... kde bych hledala.
Tak já jsem se sebrala a vrátila se k nádraží,
že pojedu domů zase.
Dělala jsem, co jsem mohla, ale já ho nenašla.
A já jsem tam stála ve vestibulu a hlídala kde a jak pojede vlak
a ten pán, co mě ráno radil, kam mám jít, jel nazpět.
Domů někam, odněkud. A když mě viděl, tak povídá:
"Tak co, našla jste ho?" Já povídám: "Ne, není, nikde, asi umřel."
A on povídá: "Ale neumřel! Byla jste tam?"
Já povídám: "No byla... Tam nic není", ne?
Tak on mě vzal za ruku a dovedl mě až k tej lávce.
Já nevím, jestli - Budějovice neznáte - tak za nádražím je taková lávka, přes trať vede, jo?
A za tou lávkou potom je Vrbno.
A on myslel tuhle lávku, přejít...
IV: O už tam byl někde zaměstnaný? Nebo co s ním bylo?
RP: A on tam byl. Ty, co ho dali do toho, do nemocnici,
ty si ho tam zase v nemocnici vyzvedli a zaměstnali ho.
A přemlouvali ho, aby nejel domů.
On chtěl ject domů a přemlouvali ho, aby nejel domů.
Že prej: "Ty nevíš, co je..." A on povídá: "Já vím, co je a já vím, kdo nám co udělal
a já se s nima vypořádám."
A oni ho přece přemlouvali zase, aby zbytečně nejel,
že to není... že tam nic nenajde. A tak dále.
A oni nakonec ho přemluvili, aby zůstal tam u nich dělat.
Ono to bylo... Tam bylo středisko repatriační úřad, jo?
A všechny, ty co jeli z Německa, z Rakouska nazpět,
ať už byli v Rajchu anebo takhle jako...
No, tak museli projít tady, protože tady bylo karanténní centrum taky.
IV: A jaké bylo to setkání? On si přece myslel, že nežijete.
RP: A on myslel zase, že já nežiju.
A on věděl, že nežiju, protože on četl ten lístek.
Tak on tam vyprávěl a oni mu řekli:
"No, tak co vlastně hledáš?
Rodiče víš, že nemáš, sourozence víš, toho kluka víš taky, že je mrtvej.
Tak ty holky to nepřežily určitě..., jo, když to...
Tak nejeď radši domů a zůstaň tady."
On tam byl... On tam byl zaměstnanej jeden voják, důstojník,
kterej sloužil kdysi u nás, ještě před válkou.
A on s Martinem měl obchodní jednání.
Tak on Martina dobře znal a poznal ho a on proto ho dal do nemocnice.
A staral se o něj dokud byl v nemocnici
a potom, když ho vyzvedl, tak ho přemlouval, aby tam zůstal.
A ještě tam byl jeden taky zdejší.
To byl profesor na vysoké škole.
Jmenoval se Hůlka a ten Chramosta, ten byl ten důstojník, co sloužil kdysi u nás.
Ale já ho neznala. On mě taky neznal, ale s Martinem měl jednání, takže ho znal.
No a tak on ho přemlouval a Martin se nechal nakonec přemluvit a zůstal.
Tady, jo? A tam dostal takovou služebnou místnost malou a tam bydlel.
No, teď - tak ten pán, ten když mě tam potom večer viděl
a já povídám: "Jedu domů, protože Martin nikde není, on asi zemřel."
Tak a on povídá: "Ale nezemřel. Já jsem s ním mluvil."
No, tak mě tam dovedl, ale dovedl mě... převedl mě přes tu lávku,
přes tu trať, jo a tam už mi ukazoval:
"Vidíš támhle je, támhle je ten voják, jak tam stojí,
jo, tak ten stojí na vrátnici a tam vevnitř je barák a tam je Martin."
Tak já jsem tam šla. Teď ten voják mě tam nechtěl pustit.
A já jsem řekla "A vždyť je tam i..."
Pořád jsem ho přesvědčovala a já nevím jak všechno a nerozuměl.
On to byl nějakej Estonec.
A teďko nakonec potom z tý vrátnice někdo přišel
a kdo to je... on vysvětloval, kdo to je,
že říkám, že tam někoho má a že neví, ne.
Tak začal se mnou mluvit a tak jsem mu to řekla a povídá
"Jo, tak pojďte dál. Jak to? Vždyť Vy nežijete."
Já povidám: "No, já jsem živá! A kde je Martin?"
No, Martin někde byl, tak: "Jen pojďte, pojďte!"
Tak mě vzal tam do kanceláře a teďkon jsme tam hovořili o tom
a... ne... A on povídá: "No, zrovna včera nebo zpředevčera..." říká,
"jsme mluvili s Martinem o něčem
a Martin říkal, že by zaplatil sud piva, kdyby někdo se přihlásil živej."
A na to já jsem druhý den přišla. Tam, se přihlásila.
Jo, no a Martin byl venku. No tak jsem čekala tam, až přišel.
No tak Martin zůstal... {ukazuje údiv a vydechuje} nevěděl co dělat, co říct.
No a já taky ne. No a zůstala jsem tady a přemlouvala jsem Martina,
aby jel domů, že by mohl třeba vyřídit... vyřídit, abysme měli kde bydlet
a já sama jsem nevěděla co a Růžena odjela, ne?
A tak jsem mu to vyprávěla. Já ho přesvědčovala, aby jel domů
a on zase už byl přesvědčenej od nich.
Oni do toho vždycky mluvili ty mužský dva,
aby..., že bude lepší, když tam nepojede.
Abych zůstala tady. A já pořád, že ne, že já chci domů...
IV: Vy jste měla kontakt na Růženu. Mohly jste se domlouvat?
Věděla jste, kde je na tom léčení?
RP: Byla v Rumunsku někde, byla.
Ne, ne, já jsem odjela a než to, tak...ehm... neměla jsem, ale byla, no.
Ale věděli o ní. To středisko, na tom středisku věděli o ní. Ne?
Já povidám, tak co, Růžena je pryč a vrátí se a nenajde nikoho, co?
No, tak já jsem ho přemlouvala, přemlouvala tak dlouho, až jsem se zhroutila.
Jo? No a pak jsem byla nemocná.
IV: To na Vás dolehlo až poté, co jste Martina našla a...
RP: Jo, a...
IV: Co se s Váma stalo? Zhroutila jste se úplně? Léčila jste se dlouho?
RP: Léčila jsem se dlouho, asi dva měsíce jsem tam byla v nemocnici.
Ale předtím už jsem byla dlouho nemožná,
no a k ničemu to nevedlo, tak ten mě poslal do nemocnice.
No a tak tam v tej nemocnici jsem byla ty dva měsíce na nervovým.
No a když mě pustili z nemocnice, tak já jsem zase začala:
"Martine, vyřídils to? Pojedeme domů?"
A já pořád - prostě tam jsem byla doma, tak jsem vyrostla,
tam jsem měla ještě... znala jsem tam kdekoho.
Tak to mi chybělo strašně.
No a nakonec jsem ho přemluvila
a když jsem ho přemluvila, tak jsme zjistili,
že vlastně my už nemůžeme ject domů.
My nemáme doklady. My nemáme nic.
Martin neměl ani... ani to, co já.
A já měla to málo. Rodnej list...
A tam byly hranice už. A tím to končilo.
Tak mě přesvědčil, že už není...
IV: Od té doby, od toho pětačtyřicátého roku, žijete tady?
RP: Ano.
IV: V Českých Budějovicích...
RP: Ne. Já jsem pak...pak si hledala nějaký zaměstnání, ne...
Já jsem říkala, že já musím najít si nějaký zaměstnání.
Přece se nebudu nechat živit od bratra. Ne?
To bylo... proč taky?
No, tak tady jsem měla... dostala dvě zaměstnání,
ale ani jedno mi nevyhovovalo...
IV: Školu už jste nemohla si nikde dodělat asi...
RP: Školu, školu bych měla, ale vždyť jsem neměla na ní.
Když jsem neměla, kdo by mě živil.
Od Martina jsem si nechtěla, že se budu nechat... za věky nechat živit
a já musím si vydělat na to, abych si mohla udržet školu.
Tak to já jsem o to... A právě proto ty zaměstnání mi nevyhovovaly,
protože to bylo málo placený a to jsem nemohla.
Já pořád myslela na tu školu.
A potom, najednou jsem četla v novinách,
že Jihočeský papírny, Loučovice, přibírá zaměstnance - ženy, muže, kohokoliv berou.
Tak já jsem se sebrala - v sobotu se tam nedělalo, tady, jak jsem byla.
Tak jsem se sebrala v sobotu a jela do těch Loučovic.
No, tak tady nám... tam na osobním oddělení docela ochotně...
a mě vyhovovali - vyhověli úplně.
Vysvětlili, co všecko bych mohla mít a co všecko bych mohla dělat a tak.
No, manuální práce, ale dobře placenou.
Tak já jsem řekla: "Tak mě to vyhovuje."
No, ale... a oni říkali: "No, tak můžete v pondělí nastoupit, jestli chcete."
Já povídám: "No, nemůžu. Já mám zaměstnání a musím tam ukončit napřed."
Tak jsem šla, tak: "No, ale to Vás musí pustit stejně...
bez... bez jakých podmínek, protože je to do pohraničí..."
IV: A to mělo tenkrát přednost...
RP: A to mělo přednost...
IV: Tam Vy jste dostala i byt tenkrát, v těch Loučovicích...
RP: No, taky jsem dostala a ještě pohraniční příplatek a co všecko výhody mají.
To všecko mi vysvětlili a já povídám:
"No, mě by to vyhovovalo, ale musím počkat, až tam dám výpověď."
A ona mi povídá, tam na tom osobním oddělení:
"Helejte se, co se bavíte. Nebavte se s nima.
Když Vás nepustí, tak jděte na pracák,
na pracovní úřad, a napsala mi nějakej lístek,
kterej já jsem ani nečetla, ale "Jděte na pracovní úřad a řekněte,
ukažte jim ten lístek a uvidte, že Vás pustí okamžitě."
No a tak jo, tak v pondělí já jsem přišla do práce,
akorát jsem tam byla tak půl hodinu
a zašla jsem do kanceláře a řekla jsem, že končím, že jdu jinam.
A on, se mu to nelíbilo a že prej musím dát výpovědní lhůtu a takhle.
Já povídám: "Helejte se, mě bylo řečeno, že nemusím..."
IV: Takže nakonec jste odešla do těch Loučovic?
RP: Tak jsem odešla do tych Loučovic.
Teprv tam ale jsem zjistila, poněvadž ona myslela nějak a oni počitali s tím,
že když jsem svobodná a sama, tak že půjdu na ubytovnu,
že mě daj na ubytovnu.
A já jsem ubytovnu nechtěla a já jsem jim vysvětlovala jak a za jakých...proč.
Že mám strach sama ze sebe, že jsem prodělala to a to
a že bych rušila ostatní anebo nebylo by to vhod, na ubytovně, to.
Tak nakonec říkala: "No, helejte se..." Ještě, že mi dá adresu do Frymburka.
To bylo asi patnáct kilometrů od Loučovic.
A do Frymburka, a tam mají k dispozici byty.
Byty anebo i celej barák třebas.
A dala mi nějakej lístek k tomu bytovýmu referentovi,
abych ho vyhledala, abych mu to ukázala a on mi řekl.
No tak já jsem šla tam a oni mi doopravdu ve Frymburku vyhověli, všechno.
Dostala jsem byt nakonec...
IV: Vy jste v Loučovicích nakonec potkala svého manžela...
V jakém roce jste se vdávala?
RP: No...
IV: V kolikátém roce jste se vdávala?
RP: Čtyřicet sedm.
IV: A měli jste děti?
RP: No, tak ten starší...ve čtyřicátým devátým jsem měla kluka. Prvně.
IV: A mladší?
RP: A ten mladší padesát tři.
IV: Vyprávěla jste někdy svojí rodině, svému manželovi, svým dětem o tom, co jste prožila?
RP: No, tak ty děti ještě byly malý, tak těm... Tomu jsem vyprávěla.
Tak on to znal. On byl v Rajchu,
no, ale přece jenom takový to nebylo, jako tam.
Ale bylo to, že Růžena, Růžena mezitím odjela do Izraele zase...
Nebo ne. Ještě neodjela a byla tady a my jsme byli...my jsme byli...
na eh... na stanu, u řeky, u Vltavy, i s dětma a Růžena tam s náma byla taky,
ale eh... Růžena... já jsem byla nakoupit ve Volarech,
odtuď, od řeky, abysme měli zásobu tam.
No, tak Růžena tam zůstala s dětma a teď jim vyprávěla,
tak oni to věděly všechno od ní.
IV: Hm...
RP: Podrobně. Všechno.
IV: A Vás by se nezeptali?
RP: Ehm... no, ptali se, ptali se ještě.
No, tak co se ptali, na co se zeptali, protože manžel mi to řikal,
že Růžena jim vyprávěla, co je, co bylo...
A tak oni se ptali, na leccos, ne?
A na co se ptali, to jsem jim odpověděla, no.
IV: Vím, že jste často jezdila do škol na Českobudějovicku a vyprávěla jste...
RP: Jezdila jsem...
IV: Co Vás k tomu vedlo?
RP: Co mě k tomu vedlo?
Nic...
IV: Chtěla jste, aby...
RP: Chtěli, chtěli to vědět, chtěli to vědět, tak...
Ono záleželo, víte, ono záleželo vždycky na vedení škol, na řediteli, kterej umožnil to,
že tu hodinu ty děti, ta třída nebo dvě třídy daly se dohromady.
Tak nám dali vědět, naší organizaci, aby organizace vyslala tam někoho.
No a pak... tady potom, když děti vyrostly,
no, vyrostly natolik, že ten Klement tu začal chodit do školy,
no tak dostal na krk klíč, jo...
Jak se dávalo tenkrát. No a já jsem začla zaměstnání na poště.
Ne, no... A tak já jsem zapadla na tu poštu,
tak tam bylo hodně lidí a strašně zvědavejch,
takže chtěli vědět všecko, jak to bylo a tak,
když se zjistilo, co, tak chtěli vědět.
No, a tím pádem, tím pádem se to rozneslo, že co, jak to bylo.
No, tak se o to zajímali. Tak začala...
IV: Těší Vás, těšilo Vás nebo těší Vás dodnes ten zájem?
Máte, máte, máte ehm pocit, že to má smysl?
RP: No, myslím si, že to má smysl, protože... a teď vůbec je to tak.
No tak, to. Ale tenkrát hodně to bylo, že...
No a pak tam byl Svaz mládeže, ve škole.
A ještě tady na poště, tady... Já nevím, jestli...
IV: V Budějovicích?
RP: V Budějovicích, tady kousek je pošta.
A to byla hlavní pošta. Teď už je tych pošt víc tady.
To byla hlavní pošta a tam byly děti jak šly z učiliště, tam.
Jo, tak to byla mládež a třebas chystali nástěnku nebo něco a potom...
A pak tam je... tam je na tej škole tabule taky s...
který zaměstnanci, poštovní zaměstnanci, který byli soužený...
a trestaný a zavřený taky za války, jo?
A... a zemřeli a je tam tabule.
A vždycky na toho, na toho devátýho května
tam stáli pionýři a Svaz mládeže měli službu,
u tý, u tý, u tý tabuli. To je venku.
No a jednou se stalo to, že nějak vyhlásili taky soutěž nějakou,
proto ty vývěsní tabulky a já jsem jim radila,
co tam maj dát a jak a to byl Svaz mládeže.
A já jsem jim radila co a jak mají to tam dát na to výročí,
no a oni vyhráli první cenu.
IV: Takže jste měla radost z toho...
RP: No, radost, ale tak se o mě dověděli taky...