IV: Tak dnes je 14. prosince roku 2005 a jsme na návštěvě u pana Jana Přidala ve Vřesovicích
a budeme hovořit o době jeho věznění během 2. světové války
v Kounicových kolejích a ve Flossenbürgu.
Dobrý den, pane Přidale, já bych se Vás nejprve zeptala na předválečné období.
Ráda bych se zeptala odkud pocházíte a jak si pamatujete na své dětství.
JP: No, tak pocházím tady z této Obce vřesovické,
kde jsem se narodil 1. května 1921.
O svým narození moc nevím, ale pokuď mě vykládali potom moji sourozenci,
když jsem se narodil, tak maminka plakala se mnou doma
a tatínek odešel do sokolovny stavět Máj.
Bylo to takový tradiční tady a zrovna se stavěla první sokolovna na okresu prostějovským.
A tatínek byl velký sokol, proto považoval za nutné nechat mě mamince a sám šel oslavovat.
Jinak jsem dětství prožil velmi krásně, protože rodiče byli velmi hodní, sympatičtí
a dávali mě velkou volnost ke všemu, co jsem si já vymyslel, co jsem chtěl.
Měl jsem prostě už v dětství takový fantazie her a různejch zábav,
stahoval jsem svoje kamarády k sobě, k nám,
a protože mě měli kluci rádi, tak jsme prováděli různé hry -
hráli jsme si na vojáky a hlavně jsme prováděli takovou honbu na Leciána.
Lecián, to byl za první republiky vrah, kterého nemohli četníci dopadnout.
Proto byla taková akce na vesnicích, že jsme hráli na toho Leciána.
Jeden byl Lecián a ti ostatní ho honili po celém katastru.
To bylo takový dětství, který mě upoutalo
a pak jsem prvně už ve čtyřech letech začal chodit do Sokola,
kde cvičil nás bratr můj a v Sokole jsem získal takovou školu života.
Od svýho dětství... Já jsem pozoroval vždycky ne sám sebe,
ale všechny ostatní kolem sebe, jak se chovají, co dokážou,
a byl jsem trošku ctižádostivé, abych uměl to, co uměli všichni ostatní.
Ale v životě jsem nepovažoval nikdy to, abych byl pyšné, závistivé,
abych prostě víc přál tém druhém.
Měl jsem z toho víc radosť a považoval jsem to za takovou povinnost člověka,
které pocházel ze selské rodiny.
I přestože naši rodiče byli velmi chudobní -
zpočátku, když sem přišli v roku os... deva... osm... 1905.
Takže přišli do tohoto stavení a neměli tady celkem nic.
Tatínek byl vlastně adoptován, sem do tohoto stavení,
když manželé Sedláčkovi neměli děti
a povolali sem příbuznou Ústrnulovou z Kralic,
která se jim neuplatnila a vybrali si náhodou prostřednictvím tetičky Bednářové mýho tatínka,
který pochází z Lešan, kde se narodil 1877.
A tatínek se jim tak zalíbil, že nakonec to místo mu předali.
Úplně neznámýmu člověkovi a to si tatínek velmi považoval.
Stavení bylo v celkem dezolátním stavu a on jako takové byl statné muž,
tak velmi se snažil to zbudovat, zrestaurovat postupem doby.
Zvláště když se oženil, když si vzal maminku,
která podle něho byla velice malenká, ale měla velké srdce.
A to právě tatínka zaujalo a společně udělali takový krásný manželství,
že nakonec bylo - z toho manželství vzešlo sedm dětí.
Já jsem byl jako poslední a narodil jsem se v roku,
kdy před půl rokem, v tym jedenadvacátým roku, zemřel můj bratr Jan.
Jeníček mu říkali.
A když jsem se narodil, tak rodiče se rozmýšleli,
jaký jméno mě mají dát.
Občané jich zrazovali, aby mě nedávali znovu Jan,
po mým bratru nebožtíkovi, že obyčejně takové dítě zas zemře.
Rodiče, protože nebožtíka bratra měli rádi,
netrvali na tym - nebo trvali na tym, aby mě dali znovu Jan.
No a tak jsem se vydařil jako poslední dítě a už su tady sám.
Všichni moji sourozenci mě předešli, protože byli starší.
Vzhledem k tomu třeba, že můj bratr Antonín se narodil v roce 1905,
byl mezi mnou a jím rozdíl 16 let.
A proto jsem se stal takovým - takovou hříčkou pohody mezi svéma sourozencema.
Oni mě měli strašně rádi a rodiče to - prostě tomu přáli,
že jako poslední dítě, že zapadlo do té rodiny.
Že jsme v pohodě žili, odpouštěli jsme si
a hlavně, že já jsem měl takovou velikou volnost, daleko větší jak mí předešlí,
snad proto, že rodiče jako posledního syna nebo potomka si velmi vážili.
IV: Vím, že celá Vaše rodina... vím, že celá Vaše rodina byla zapojena do činnosti Obce sokolské.
Mohl byste mi popsat, jak to tady fungovalo do roku třicet osm?
JP: No, tatínek byl prachobyčejné člověk, měl jenom dvě obecné školy.
Moc neuměl psát, ale snad mu to dalo to, že měl... byl ve spojení s učitelama.
A ti učitelé si ho považovali proto, že on byl zásadní člověk,
které, když promluvil - nemluvil moc, ale promluvil vždycky tak,
aby to prostě bylo vhodný v té době, ve které žil.
A učitelé ho prostě stáhli k sobě
a tatínek založil společně s nima tady Tělocvičnou jednotu Sokol v roce 1911
a to se stal hned prvním starostou.
Jako prachobyčejné člověk - byli tady vzdělanější lidi, občané a sedláci bohatší,
a tatínek se teho ujal přesto, že neměl vlastně v té rodině ještě žádnou jistotu,
že to ten statek tady - nebo grunt, že bude prosperovat.
On riskoval v roku 1921, že nechal postavit sokolovnu
a vložil do toho velký peníze,
ikdyž nás bylo už tehdy jenom šest - ten bratr Jeníček zemřel.
Takže maminka neměla z teho velkou radost.
Ona byla velice zbožná, ale nikdy tatínkovi neodepřela.
A tatínek získal úctu a sympatie tady v obci
a vůbec se nesnažil protlačovat nějak do popředí.
Byl přitom velmi skromné.
Dokázal prostě žít tak, aby si vážil toho,
že tady vlastně dostal místo zdarma
a že mu ten - to manželství a ten rodinné život tady velmi dobře prosperoval.
Takže tatínka je potřeba si vážit jako člověka,
které hodně zkusil, hodně zažil a pro Sokol dal celou svou duši,
přestože nebyl cvičenec, ale byl dobré organizátor
a když v devadesáti letech na smrtelný posteli zemřel,
tak ještě stoupl si z postele a zazpíval si Jdou sokolské šiky, jdou.
To byla taková tečka za jeho životem, které byl bohaté proto,
že jsme se my všichni členové, jako rodiny, zapojili do Sokola.
On měl z toho ohromnou radost, přál nám,
aby se nám dařilo a my jsme mu udělali trošku takové žal,
když jsme se zapojili do odbojové organizace Jindra, do sokolské organizace.
Snad jsme mu přidali hodně starostí, i mamince, ale jim to vůbec nevadilo.
Jako si to nebrali tak, že by se na nás zlobili.
My jsme jim potom prostě se odpróšili,
že jsme jim udělali takovou starost,
protože hospodařil v období, kdy jsme byli vězněni, sám,
s maminkou a na sedmnácti hektarech pole.
Tak to bylo velmi namáhavý.
Dokázal to, překonal to a byl rád, když jsme se vrátili z koncentráku domů.
IV: Já se trošičku v čase vrátím zpět.
Vám bylo v roce třicet osm sedmnáct let. Byl jste mladý muž.
Jak si pamatujete na - už jste si pamatoval to období určitě dobře -
jak si pamatujete na příchod Němců, zabrání Sudet, posléze vyhlášení Protektorátu?
JP: No, já jsem v sedmnácti letech jako dospíval
a do... vlastně dozrával duševně, a to zásluhou toho,
že jsem prošel tou sokolskou výchovou
a tehdy to byla taková napjatá doba,
že jsme to sledovali v naší rodině v takových rodinnéch besedách.
Přijíždíval bratr Antonín, který byl už předsedou soudu v Napajedlích,
a on měl velké politické přehled
a já jsem jako mladý chlapec poslouchal vždycky ty debaty mezi tatínkem a jím a sourozencama.
A to jsem právě ten rok osmatřicáté prožíval v takovým - ne napětí,
ale ovzduší, že jsem byl - já jsem byl velmi nadšené.
To byl... to bylo období sletového roku,
to se konal Všesokolské slet v Praze, desáté,
a tam mě zaujalo nejvíce naše vystoupení, když jsme zpívali v závěrečné skladbě takovou přísahu Republice.
{zpívá} "V kázni, síle, svornosti, budoucnost mé vlasti stráž..."
A to mě zůstalo v srdci,
abych následoval ty slova, který jsme tam jako společně těch třináct nebo čtrnáct tisíc členů zazpívali.
A tady jsem získal prostě takový důležitý místo v Sokole,
když jsem měl tech sedmnáct a půl roku,
tak na výroční valné hromadě jsem pronesl takovou první svoji řeč - nebo projev -
kde jsem se zmínil o Palackým, o Masarykovi
a všechny ty přítomné to zaujalo tak,
že mě navrhli na náčelníka Sokola.
Tehdy to bylo proti stanovám. Musel jeden mít osmnáct let.
Ale toto bylo mimořádný, tak jsem se stal nejmladším náčelníkem celé České obci sokolské.
No, to mě pozvedlo. Ne že bych jako byl na to pyšné, spíš jsem byl hrdé,
že mě to svěřili - mladému chlapcovi,
které ještě vlastně neprošel vojnou a měl zastávat takový místo.
Proto ten osmatřicáté rok byl rokem, kdy jsem už zůstal... dostal takovou důvěru,
že jsem získával mladý kluky a přesvědčoval jsem jich o jednak vlastenectví
a o tym nebezpečí, které hrozilo ze strany Německa.
Tak jsme dělávali brannou výchovu, prováděli brannou výchovu -
dělali jsme noční pochodový cvičení, učili jsme se morseový abecedy,
střelba z pušky a to potom byla vyhlášena taková... náhlý branný sraz -
to vyhlásila Česká obec sokolská za pomoci armády,
kde už jsme se učili připravovat na takovou obranu nebo pohotovost.
To jsme nevěděli, že válka bude, ale věděli jsme, že republika je ohrožena
a že je potřeba se připravit.
A v obci nastalo potom takový - nejenom uvolnění,
ale vzájemné vztahy mezi občanama byly takový krásný, pohodový.
Všichni tíhli víc k sobě
a snažili se napravovat nedostatky a chyby z tych předešlých... předešléch let,
kdy tady byla taková politická řevnivost
a - nechcu říct nenávist - ale nepochopení.
A osmatřicáté rok vlastně nás sjednotil.
A myslím, že to bylo v celým českým národě...
No a zakusil jsem ty... vyhlášení mobilizace prezidentem republiky,
když to bylo tady v obci, tak to tehdy se ještě bubnovalo,
to se... nebyl rozhlas, tak bratr Josef -
to byl takové víc výbojnější jako já,
tak ten vyhlašoval tu všeobecnou mobilizaci v jedenáct hodin večer.
A to všichni chlapi, kteří byli povinni jako vojny -
nebo té mobilizace, tak nastoupili... nebo chodili… šli do hospody,
kde si dodávali odvahu.
Ne že by se opili, ale prostě takovou náladu,
takovou vzpruhu do teho, že půjdou do vojny
a že pro Republiku budou obětovat i třeba i svý životy.
Takže mě nezbévalo nic jinýho, než napojit se na Sokolskou župu prostějovskou
a s tady nebožtíkem starostou Sokola Vaňkem,
se kterým jsem se setkal, a který už byl zapojený do odbojové organizace Obrana národa,
kde byla převážná většina sokolů, ale to mě on neřekl.
Jenom mě radil, co mám jako dělat, co… jakej mám zaujat postoj,
a právě v té župě prostějovské, tak byl nějaké doktor Čermák,
významná osobnost, který nás nabádal,
jak se máme zachovat v případě, kdy bysme byli napadeni
a jaké máme klást odpor a že máme projevovat takový vlastenecký cítění
a občany nabádat k obraně a jednotě národa.
Tak na osmadvacátýho října v tým osmatřicátým roku jsme všechny ty jednoty -
bylo šestapadesát jednot v župě - uspořádaly na pokyn táborový ohně večer,
který měly být takovým protestem proti okupaci
a proti záboru teho pohraničí, prostě proti Němcům.
No a potom už nastala další etapa mýho života
a to bylo - to se stalo při poslední valné hromadě župní,
kdy ještě Sokol existoval - kde jsem navázal spojení s nějakým bratrem Drásalem Štěpánem z Brna,
který prostě měl plamennou řeč, tak vlastenecky zanícené chlap,
který nás nabádal k tomu, abysme se připravili,
že budou pro nejenom Sokol, ale pro celé národ těžké chvíle.
No a já jsem jako mladý kluk už tehdy byl taková, takové dost zanícené pro to,
tak jsem mu napsal potom dopis do Brna,
že naprosto souhlasím s jeho plamennou řečí a že vnímám povinnost,
určitou povinnost, abych se zapojil do obrany proti Němcům.
To jsem nevěděl, že existuje nějaké - nějaký odboj,
a ten odboj byl právě, to už byl ten Drásal - byl vedoucím sokolské organizace Jindra.
To byla pojmenovaná, ta Jindra, po bévalým sokolským náčelníku České obce sokolské Jindru Vaníčkovi.
To bylo takzvané krycí jméno té Jindry.
A protože jsem byl mladý, ještě nezkušený, tak jsem považoval, že bych měl tuto funkci -
nebo toto napojení - předat starším bratrům. Mojim.
Tak jsem to předal bratru Karlovi, který byl o deset let starší,
a ten byl zrovna tak nadšené a zanícené,
že navázal s tím Drásalem spojení on
a pozval ho do Prostějova a sem do Vřesovic,
kde se utvořila župní ta organizace Jindry.
Bratr Karel musel složit slib, dostal pipulku cyankály -
to byl jed, prudké jed, který v případě jako potřeby mohl nebo měl použít.
To měl i bratr Drásal.
A Karel zorganizoval v župě tři významný osobnosti -
ředitele hospodářské školy Hašku,
pak podplukovníka Klováčka z Vicova
a řídícího učitele Mokroše, který byl i oblastní vedoucí,
a ti měli za úkol získávat určité počet členů do té organizace,
ale nerozšiřovat jménama nebo osobama tak,
aby to bylo početně velká organizace.
Protože byly zkušenosti, že Obrana národa, ta odbojová organizace,
byla prozrazena proto, že měli - dělali seznam tech občanů zapojenéch do té organizace,
to byli hlavně vojáci, a pak se… prostě zradou se to prozradilo
a podle teho seznamu zatkli vlastně celou tu organizaci.
No, tak jsme měli za úkol, protože jsem byl já mladé,
tak jsem dostal taky nějaké - nějakou činnost provádět,
a to byla pomoc všem postiženém,
kteří byli buďto pozůstalém po popravenéch anebo vězněných, věznění lidi
a ty rodiny v Brně, v Praze, v Olomócu měli nedostatek potravin.
Tak já jsem byl takovým zásobovacím referentem -
to nebylo nikde psaný, to jsme si jenom takhle určili.
A protože jsme měli možnost jako zemědělská usedlost dostatek potravin anebo... získat,
tak jsem rozeslal během tech tří let tisíc dvěsta balíčků dvou až desetikilovéch
do Prahy, Brna, Olomóce, Prostějova.
A do - zásluhou tady paní pošmistrové, která prostě se oddala na takovou nebezpečnou akci,
že jsem měl krycí jméno Svatopluk Lípa, Kelčice.
To byla sousední obec.
A všechny ti adresy, který chodily na mě, tak ona si jich nechávala doma
a osobně mi jich předávala. Neroznášel to listonoš.
Někde, že... Co chodily prostě dopisy anebo nějaký zprávy,
tak to bylo všechno psaný na Svatopluka Lípu, Kelčice.
Moje jméno tam neexistovalo.
IV: Ty seznamy osob, kterým {odkašlání}... Seznamy osob, kterým jste pomáhali, jste získávali
nebo dostávali zase od dalších...
JP: To mně právě ten bratr Drásal z Brna dával eh... adresy z Brna -
seznam, na koho to mám poslat
a to se odeslalo anonymně teda z to... odesílatel Svatopluk Lípa
a prostě přímo na teho... na tu adresátku,
většinou to byly ženy, vdovy anebo pozůstalí.
A v jeden čas se nám stalo, že to bylo tady trošku nápadný
z jedné pošty odesílat, tak jsme to vozili na poštu do Brodku - do Bedihoště,
aby to prostě... když se posílá...
Třeba jsem to nosil na takové, na takové nůši na poštu, ty balíčky, že... a to...
tisíc dvěsta balíčků za ty tři léta, to je nějaký množství.
Takže jsme to vozili potom koníma, rozváželi po těch ostatních poštách.
IV: Co jste... co jste obvykle posílali?
Co bylo nejvíce ceněno? Co lidé potřebovali?
JP: Nejvíce, nejvíce mouka a sádlo a potom salámy.
To byly nejvyšší, nejvyšší... potom bližší co byli, tak to byly... drůbež, husy a takový věci,
třeba do Prostějova nebo tak.
IV: To znamená, že pro vás místní mlynáři mleli načerno
a zabijačky se konaly načerno...
JP: Zabíjačky načerno - to tady byl dobré řezník.
To byla právě výhoda a měli jsme dobrý spojence ve mlýnech v Račanech,
v Dobromělicích a v Kralicích a zvláště v Kralicích nějaké pan Jemelík,
to byl velice dobré mlynář a ten nám mlel anebo dával přímo mouku.
Z toho promletku, z toho, co mu zůstalo, tak nám to dal zdarma.
Že jsme tam nemuseli vozit ani obilí, ale dovezli jsme mouku.
A právě v tem posledním roku,
v tym třiačtyřicátým, tak jsme měli za úkol -
to bylo jako... to nám ten bratr Drásal ještě sdělil,
že je potřeba získat eh... mouku, velkou zásobu
a... z kterech se eh... z té mouky budou upečený suchary,
který mě... který měly být zakopaný nebo do... prostě přesunutý do buchlovskéch lesů,
kde byl plánované eh... takové ... z Londýna eh...
IV: Výsadek?
JP: Výsadek těch parašutistů. To mělo být pro to.
Mimo teho tam byla i eh... kaše, prosná kaše
a různé takový ne... nezničitelný nebo nezka... co se nezkazí - potraviny.
To jsme měli ukrytý u nás na výměně,
v nějakým tom domě pod podlahou a tady u pekaře -
těch deset metráků mouky.
Ovšem k tomu nedošlo, protože pak nastal... nastala zatykač pro teho Drásala.
Ten byl zatčené, tak jsme byli zaskočeni.
No a bratr Josef, který byl prostě takové strašně horlivé a odvážné,
tak navázal znovu spojení, když zatkli teho bratra Drásala z Brna,
který při zatčení použil tu pilulku cyankali
a gestapo už bylo asi tak zručný nebo obeznámený s tím,
že zatýkali za pravý poledne a on si zaprosil, jestli může sníst polívku - polévku.
No a on při tim ten - tu pilulku spolkl.
Oni se pravděpodobně na něho dívali, on se vyvrátil,
ale hned tam na té snaše, co ho opatrovala, teho Drásala,
tak na... měla na tým... na sporáku mléko. Teplý mléko.
Tak mu nějak násilím - vrazili do něho teho mléka a on se vyberal.
A tím ho zachránili a to byla největší chyba.
Kdyby bévali... kdyby se mu podařilo tady ta sebevražda,
jako do... prostě do poslední chvíle, aby zůstal mrtvé,
tak jsme nebyli prozrazeni my.
To byla taková kritická chvíle pro nás.
IV: Co se dělo po... Co se dělo bezprostředně po zatčení bratra Drásala?
Kdo přišel na řadu po něm?
JP: Po něm byl celé rok klid, protože celé rok ho vyšetřovali.
Ono vlastně to, to prozrazení přišlo z Prahy.
To byli takzvaní zemští vedoucí, v Brně to byl ten Drásal a v Praze to byl eh... bratr Pecháček.
To byl bévalé župní - bévalé náčelník České obce sokolské.
A tam v Praze to prasklo, tomu se tak říkalo, že to teda se prozradilo,
a následkem teho se prozradil ten Drásal.
A tak už to potom postupovalo.
A my jsme měli teda velký štěstí, že on neměl seznam žádné
a nebylo nás zapojenéch moc.
Bylo nás tady na Brněnsku asi sedmdesát sokolů.
Potom byla Ostrava a Olomóc a tak.
A my jsme byli napojení přímo na Brno.
A ten Drásal prostě to období teho jedneho roku - třiačtyřicet eh... byl zatčené -
tak prostě nevydržel eh... to tréznění,
které v Brně v Kaunicovéch kolejích nebo na právnické fakultě prodělal.
Nakonec mu asi nervy už povolily,
tak začal - ne všechny prozrazovat, ale začal navazovat na ty další.
A ono tým trýzněním potom, kdo nevydržel, tak prozrazoval, až se to dostalo dál.
Ale my jsme k tym... od teho třiačtyřicátého roku až do teho čtyřiačtyřicátého…
Prostějovsko jako navázalo nový spojení.
Bratr Josef jel do Brna, navázal na nějakého učitele Kubíčka,
které byl taky zapojené v tým, ale nebyl prostě ještě prozrazené
a pokračoval odboj dál.
Jednak jsme teda měli dostatek zbraní
a dokonce přijel policejní komisař Šťourač sem do Vřesovic
a chystali vyhození mostu tady, co je z Brna na Olomóc,
to je u tý... na Bajálce a... prostě pokračovalo se dál.
Ztratili jsme spojení s Prahou, ale Brno zůstalo jako stále ještě v akci nebo aktivní.
A to bylo zásluhou teho bratra Josefa.
No ale - to jsem zapomněl říct - že ovšem bratr Karel potom
byl v tym třiačtyřicátým roku za dva měsíce po tym Drásalovi zatčené.
Zatýkali jich v Prostějově - napřed teho bratra Hašku,
to byl vedoucí jako té našé organizace župní
a když přišli pro teho mýho bratra, v Prostějově bydlel,
tak on když to - to už ho upozorňoval soused -
nevím jak teda - tak se šel schovat do sklepa pod vantroky, pod troky.
No prostě ho ne... nenašli ho, nebo nedělali prohlídku.
To byl... on nebydlel ve svým domě, to byl jen jako na bytě.
Tak si to asi nedovolili nebo ne... nechtěli - nevím.
On jim utekl. On se skrýval potom v pros… v olomócké nemocnici,
kde se připravoval - a to zas falšoval - na operaci nějakého... nosní dutiny.
Gestapo, když jako ho nemohlo nikde prostě najít,
tak šli za manželkou, a řekli, pokud jim neřekne, kde se nachází -
jako manžel, ten Karel -
tak že zatknou celou rodinu, uvězní.
Tak ona jim nakonec řekla, že je v Olomóci v nemocnici.
No a tam, do Olomóce, ho přišli právě, když ho lékaři připravovali na operaci,
tak ho zatkli a odvezli do Brna.
No a to jsme pořád ještě my, co jsme byli na svobodě, pokračovali,
přestože to nebezpečí teda bylo bezprostřední,
protože jsme byli bratři, že.
Ale my jsme byli - jako bratr Karel, Josef a já a Antonín, co byl v Napajedlích,
tak jsme byli domluvení tak, v případě, kehokoliv zatknou prvního,
tak to všechno vezmou na sebe. Na svůj vrub.
A to byl právě bratr Karel, které prostě všechnu tu činnost, kterou jsme dělali,
tak zamlčoval nás a bral to, že to dělal on.
To proto, aby nás kryl, abysme byli co nejdýl na svobodě anebo vůbec, aby nás nezatkli.
Ovšem pro...
IV: Jak dlouho se mu to dařilo?
JP: No celý rok...
IV: Pauza...
CM: Uděláme tu pauzu teďka chviličku a prohodíme kazetu.
IV: Dobře.