CM: Můžeme...
IV: Tak, pokračujeme...
A já bych se Vás ráda zeptala, jak se Vašemu staršímu bratrovi Karlovi
tak dlouhou dobu dařilo unikat s odpovědmi, že nikoho neprozradil.
Jakou taktiku měl?
JP: No, bratr Karel byl prostě strašně odvážné člověk,
které bral odboj na život a na smrt.
Mu vůbec nezáleželo na svým životě.
Proto byl tak odvážné, proto prováděl takový kousky, který jsou neuvěřitelný.
Už ten eh... útěk z teho domova, to bylo riziko,
protože věděl, v případě, že když ho nenajdou, že zatknou nás.
To on asi věděl. Přestože ta manželka to prozradila.
V tym Olomouci to bylo snadný.
Byl odvezené do Brna, do Kounicovéch kolejí.
A tam nastal pro něho prostě kruté výslech,
protože ti brněnští sokoli už byli všichni vězněni.
No a on byl považované s tym Karlem Haškou
jako vedoucí osobnosti tady teho odboje na Prostějovsku.
A Karel prostě nepovažoval to, že byl vedoucím nebo že byl aktérem teho.
Ten chtěl za každou cenu udržet mlčenlivost a neprozradit nikoho.
A to se mu podařilo.
On neprozradil nás, bratry.
Nás prozradil bratr Drásal.
Ale to Vám řeknu až potom později, proč.
Karel prostě při výslechu zapíral a protože nechtěl nic prozradit,
tak gestapák Waldbeleg... Walzberger, ten na něho si upřel
a poslal na něho nebo povolal na něho to bicí komando,
kteří ho prostě donutili - ne donutili, ale dobili tak,
že prostě nebyl podobné sám sobě.
A neprozradil zas nikoho.
Proto dostal takovou akci, že ho přivázali - nebo byl v železech spoutané,
na nohou i na rukou a přivázané na posteli bez matrace.
Tak musel ležet celé měsíc, jenom ho pouštěli - jako odvázali na eh... na WC, na záchod,
a na to polední jídlo.
To všetko vydržel.
Ale výslechy pokračovaly dál a on už, když už to bylo k nesnesení,
tak on byl takové fantasta - mu blesklo nějak v hlavě, že musí něco vyvést.
Buďto vyskočí z okna u teho gestapáka, na právnické fakultě, anebo něco jinýho.
Tak si vymyslel to, že prostě zblázní.
A teď nevěděl - to nám potom vykládal až doma - nevěděl, co ti blázni dělají.
Tak si vymyslel takový napřed posunky {předvádí},
jak když chytá mouchy nebo něco - prostě takový nesmysly dělal,
ale to všetko na teho gestapáka bylo málo,
tak nakonec se rozzuřil, Karel jako, a vyskočil temu gestapákovi na stůl.
A teď mu tam všetko rozházel.
Ten gestapák vyvalil na něho oči, co to je.
Pozval si tu - to bicí komando, ti ho spoutali,
no a geste... gestapák ho odeslal do Černovic na psychiatrii.
Tam byla nemocnice psychiatrická.
A tam byl asi dobré primář, které ho uznal, že je duševně a nervově choré.
A že podle mezinárodního práva, že by s ním mělo být patřičně zacházeno.
S touto vizitkou ho odeslali zpátky do Kounicovéch kolejí.
A divím se, že gestapáci na to naletěli a uvěřili temu.
Takže dali ho zvlášť na celu a na cele napsali -
byla prostě vizitka, že vězeň Kare... Ka... - německy to bylo - Karel Přidal
je duševně nervově choré - hrozí nebezpečí.
Jako to bylo pro ty bachaře, co mu dávali jídlo nebo tak.
To už nebyl spoutané teda.
No a tak potom mu dokonce dovolili -
nebo si ho povolali jako k takovýmu pomocníkovi tech... tech bachařů,
co roznášeli... co hlídali po chodbě, roznášeli jídlo a tak.
To byli jako Němci.
A on teď toto - teho zneužil,
tak, že třeba... on furt dělal teho blázna, furt dělal nějaký posunky,
vymyslel si, že jedni lidi - lidé jsou idealisti a druzí materialisti.
A on když někoho potkal, tak na něho: "Co jsi? Idealista nebo materialista?"
Jak mu řekl materialista, tak on se na něho vrhl a prostě z... začal s ním zápasit.
Tak ti gestapáci, co to věděli, tak každé, když už ho potkal,
tak on na každýho si to dovoloval,
tak už každé říkal idealista, protože se báli.
A dokonce - a to je doložený tady v novinách to mám -
že jednoho teho esesáka vhodil do kádě s vodou,
co byla na chodbách, protiletecká, takový velký kádě s vodou.
A tam ho vhodil.
Zajímavý, že se mu teda nic nestalo a že on ještě dokázal to,
když chodil s tema bachařema rozvážet to... polední stravu,
tak on vběhl třeba na chodbu...eh totiž do - na pokoj,
na tu celu mezi ty vězně a teď tam začal prostě bláznit posunkama různéma
a při tím řekl tak... takovým hlasem {napodobuje}:
"Kluci, nebojte se, Varšava padla! Je to dobrý!"
A vyběhl ven. Prostě dělal... dělal blázna.
No a to mu vystačilo až do konca.
Ale gestapákům, těm vyšetřovatelům to narušilo celý - celé ten proces,
protože on už měl protokol napsané
a teď týmto skutkem vlastně celá ta skupina eh...
prostě se dostala do... do takové situace,
že ti gestapáci to měli celý zvrácený.
On teď vypovídal inak, že, tak oni museli znovu prošetřovat celé...
všeck těch sedmdesát brněnskéch sokolů.
A to se oddálilo o celé měsíc, to vyšetřování,
a tým pádem byli eh... přesunuti potom es... eskortovaní do Breslau k soudu,
o měsíc pozdějš, teho 16. ledna, ještě v pětačtyřicátým roku.
A když přijeli do Breslau, k soudu, tak ta ruská armáda už stála třicet kilometrů před Breslau.
Za čtrnáct dní potom už prostě byla evakuace celého tábo....celé věznice Bres... Breslau,
ve Breslau a byli přesunuti přes Míšeň, Drážďany, do Lipska.
Ti - ale Karel s něma nešel.
IV: Já bych se ráda vrátila, pane Přidale, k Vašemu osudu.
Kdy se to stalo a jak se to stalo, že Vás zatkli?
Kdy Vás prozradil bratr Drásal a jak k Vašemu zatčení došlo?
JP: No to jsem nevěděl - nebo nevěděli, že nás prozradil.
Prostě 16. února 1944 přijeli sem do Vřesovic gestapáci, tři,
udělali prohlídku, všecko pospřehazovali,
sebrali tři takový hrnce sádla - no prostě zabavili.
Mě sebrali z knihovny knížky sokolský, co jsem měl -
to jakoby nevadilo - no a teď teda zatkli bratra Josefa.
To jsme ještě bydleli my dva doma.
A teď se ptali, kde sú já.
No a rodiče jim zkraja nechtěli říct, kde sú,
a nakonec teda řekl - řekli, že sú u bratra Antonína v Napajedlích.
No tak bratra Josefa naložili do auta, {odkašlání}
rodičům přikázali, ať jim v žádným případě si nedovolujou poslat zprávu do Napajedel,
že tam jako pro mě jedou.
A maminka, té to nedalo, ta si dodala odvahy, šla na poštu a poslala telegram:
Bratr Josef odvezen do Brna.
Nepsala tam gestapo, ale to už stačilo, to byla známka teho.
No a já jsem tam byl u teho bratra Antonína na návštěvě.
Nejenom na návštěvě, ale prosím nesl jsem mu různý vzkazy,
protože on byl zapojené do teho odboje taky.
Tak jsem tam byl dva dni nebo tři dni a ten deň, kdy se to stalo, toho 16. února,
tak jsem byl takové nesvůj. Já jsem něco cítil.
Prostě né, že se něco stane, ale já jsem neměl náladu.
On mě tam se švagrovou bratr furt bavili mě, hráli na klavír, abych se rozveselil.
Já jsem nebyl schopné se nějak dostat do prostě z takové deprese.
No a večer teho šestnáctého najednou zazvonil zvonek a švagrová šla otevřít.
To bylo už osm hodin večer.
A teď jsme jenom v tym pokoju slyšeli, že tam prostě zavýskla a nic.
Dovedla ty dva pány, co tam přišli do teho pokoje,
kde jsem já byl. No, pozdravili a ptali se, esli sú Přidal.
Neuměli tak, to byli... prostě uměli česky, ale ne srozumitelně.
Tak jsem se představil, že su já a ještě jsem jim podával ruku.
Já jsem myslel, že sou to nějací prostě lidi,
kteří mě potřebujou něco sdělit nebo tak.
Tak jsem jim přišel vstříc.
No, ten se představil, odklopil klopu, kde měl odznak a něco od státní policie,
jako německé a že něco potřebujou vědět, že pojedu s nima.
No a ve mně se úplně srazila krev, zůstal jsem úplně, úplně bezmocné.
Nevěděl jsem, co jim mám říct.
A nakonec mě napadlo, jestli bych mohl jít na WC, na záchod.
No že ja, že mě teda pustil. Ten jeden šel se mnou.
Ovšem teda nedíval se zrovna na záchod.
Já jsem měl s sebou zrovna nějaký šifrovací vzkazy.
Ty šifrovací vzkazy, to bylo jako ne psaný česky,
to byly šifry, který jsem měl s sebou.
A tam se mě to podařilo vhodit do záchoda, do WC.
To bylo velký štěstí.
No a tak jsem se vrátil teda do teho pokoje,
takže abych si vzal s sebou nějaký hygienický potřeby,
no kartáček a... na zuby a pastu a tak
a že můžu nějaký jídlo, aby mě švagrová dala.
Tak švagrová honem mě tam dala kousek másla a chleba,
no a tak jsme šli.
Jo a ještě ten gestapák, než jsme se rozcházeli nebo odcházeli,
tak na teho bratra Antonína říkal:
"A kdy na Vás přijde, pane doktore, řada?"
Tak mu to jízlivě říkal.
A bratr byl víc zelené, jak červené, protože cítil taky nebezpečí.
No ale nic víc mu neřekl.
No a tak mě vedli od teho bratra.
Rozloučili jsme se, vedli mě k temu autu, kde měli za... zaparkovaný.
To bylo... on bydlel na takovým vyšším kopcu, tak jsme šli k autu,
on tam seděl, když mě otevřel dveře, už bratr Josef.
A povídá mě: "Nazdar Jendo!"
A gestapáci - ten gestapák povídal: "Pánové, žádný mluvení! Sedněte si! Ani slovo - žádné!"
No a musím se vrátit k temu,
jak se ten telegram dostal k temu bratrovi nebo tam, do teho bytu.
Ty gestapáci, když šli od teho auta cestou - to už bylo v noci -
potkali člověka a ptali se ho, kde bévá doktor Přidal.
Tak on jim řikal: "No, to je snadné - já tam jdu zrovna, tak můžete jít se mnou."
A oni na něho: "A co tam jdete dělat?" -
"Nesu telegram." Ten, to byl pošťák. -
"No, tak to nemusíte tam jít, ten telegram nám dáte!"
Se mu představili, že sú jako gestapáci nebo tajná policie.
Tak ten jim to dal a proto ta švagrová, když to otevřela,
ten telegram, takže tam prostě byla tak překvapená.
No a v tym autě nás prostě posadili a doprostředka si sedl mezi nás jeden ten gestapák
a ten druhé se šoférem seděli vpředu.
Cestou nám jenom říkali teda, v případě útěku že použijou zbraň,
že nesmíme mluvit a takto nás na to upozorňovali,
a ještě ten jeden, ten Walzberger, ten nás vyšetřoval potom,
tak ten říkal, že jsme zvláštní rodina, že to s náma špatně dopadne.
No tak to samozřejmě na nás zapůsobilo.
A teď cestou asi k Vyškovu, u Vyškova, nevím, v noci to nebylo poznat,
ten prostřední gestapák, co seděl mezi náma, ten, tak usnul.
A my jsme s bratrem na sebe pořád mrkali a za ním jsme si podali ruce.
A bratr Josef mě poráď mačkal, dával znamení a ukazoval, abych se nebál.
Dodával mě odvahu. Přijeli jsme do Brna, do té budovy.
To jsem nevěděl vůbec co to je za budova, to byly ty Kounicovy koleje,
o dvanácti v noci, no a tam samozřejmě ten post, ten esesák
nás - nám otevřel tu bránu, jsme vjeli dovnitř,
teď do přijímací kanceláře, že, tam byly... ty nacionále jsme museli říct
a ze sebe všecko - prostě řemen, nož - nůž a prostě zůstaly nám jenom kalhoty.
To jsme si museli držet... a jako spodní prádlo.
No a v tu noc nás odvedli na celu, každé na jinó... na jiné pokoj.
To jsme byli na samotce. A první, co jsem přišel na... teda co mě vhodili na tu samotku
v tym... tak jsem slyšel takový škrábání a volání:
"Pojď sem! Pojď sem!" A já jsem nevěděl - tam se nesmělo rozžnívat,
tak jsem nevěděl, co mám dělat, tak jsem šel po tym hlasu
a ono, jak vede do toho radiátory a propojený přes - do druhé jako... do druhýho pokoje,
tak tam byla vyškrabaná taková dírka kolem té trubky.
A tam na mě volal: "Pojď sem a řekni mi, co je novýho!"
A abych se mu představil.
Povídám kdo sú, že, že jménem, co sú, kdo sú a on mě řiká:
"Já su inženýr Tlusťák z Kroměříže. Prosímtě, řekni mi, kdy skončí válka.
Co je novýho?"
Je, tak já jsem mu to hned tym šeptem řikal,
no, on mě upozorňoval, co mám jako dělat ráno.
Tak ráno v pět hodin byl budíček.
Tak já jsem vstal, tak ne sebevědomě, ale lajdácky jsem se postavil,
jak otevřel ten post ty dveře a on na mě volal:
"Komm her!" Tak jsem šel blíž k němu a teď mě učil tu - ten... prostě to hlášení ranní.
Německy. Já jsem německy neuměl.. .{smích}
Já jsem se to nemohl naučit, až nakonec jsem se to naučil.
To bylo: "Zelle achtunddreißig balleg mine ein Mann. Alles in Ordung." {Zelle 38 belegt mit einem Mann. Alles in Ordnung.}
A až už jsem to trošku uměl, tak jsem srazil paty
a chtěl jsem se mu zavděčit a zasalutoval jsem a povídám:
"Danke, Herr Wehrmacht!"
A on se na mě podíval a dal mě facku, že jsem se svalil.
A já jsem nevěděl proč. Tak jsem mu poděkoval,
a on mě takhle prostě se odměnil.
Až potom na společné cele jsem to chlapům vykládal,
co jsem mu vlastně řekl.
Já jsem mu řekl: Děkuji pane Branná moc.
Tak jaksi to po česky bylo. A ho to urazilo, asi. No a na to...
IV: V Kaunicových kolejích jste byl vyslýchán.
Jak dlouho to trvalo a byl jste bit?
JP: No, hned příští deň byl výslech.
To nás vozili v ponorce na právnickou fakultu.
To nebylo v té budově.
V Kounicovéch se jenom jako bydlelo a na Právnické bylo sídlo gestapa.
{odkašlání}... No, prvně, když nás vezli, oba dva jako, bratra Josefa na ten výslech,
tam to bylo víc vězňů - vždycky ráno vyvolávali třeba deset najednou.
To jsme šli jako za sebou, jsme museli jít, po chodbě.
A teď jdeme z teho patra - my jsme byli ve třetím patře -
z teho patra dule a potkáme bratra Karla.
On už měl po té... eh... po tym prostě jak byl uznané jako blázen,
tak měl takovou volnost, a teď jsme se na sebe podívali -
ho to překvapilo, tak se postavil do pozoru {ukazuje}
a teď začal dělat tak, abysme se jako drželi.
Ale mluvit jsme nesměli, samozřejmě.
Tam se muselo stát, když se eh... u té kanceláře čelem ke zdi.
Nos na zeď a ještě potom udělali takový oslí luši, tak eh... uši.
To znamená, že jsme se museli do... to si otevřel každé,
kdo tam se postavil, takže neviděl na teho souseda.
To bylo kvůli temu, abysme se nemohli domlouvat.
No, tam odtuď nás - buďto oholili, kdo byl zarostlé,
vozili na to gestapo.
Na gestapu, na tom... v tym kanceláři, tam to bylo vlastně rozdělený tak,
že každé ten komisař měl svoje oddělení.
To byli sokoli, komunisti a ostatní odbojový skupiny.
Prostě každé měl svůj... svůj tu.
No, tak tam to bylo takový příjemný celkem u teho... To byl ten první výslech.
Tak jen posadit se. A teď mě nabízel chleba, esli mám hlad,
že, esli kouřím, esli si nechcu zapálit.
Povidám: "Děkuju, nekouřím."
A teď mě začal... "Tak, pane Přidal, tak co jste udělal? Keho znáte všeckeho?"
Povídám: "Pane komisaři, já vůbec nic nevím.
Jestli někdo něco udělal, tak to možná moji bratři, ale já, já jsem jako kluk.
Já jsem nic - nikde nebyl, nic nedělal, nic neprováděl."
No tak on mi povídá: "Tak si vzpomeneš!" -
já na to: "Já si nemůžu vzpomnět. Já říkám vám, já jsem nic neudělal, já mám doma rodiče starý,
hospodaří a já chcu jít dom."
A on povídá: "No, to si počkáš!"
A když jsem teda nechtěl nějak moc komunikovat s ním,
tak mě povídá: "Upaž a mávej rukama!"
Tak to jsem vydržel, myslím čtvrť hodiny, no a když to nepomohlo, tak "Sto dřepů!"
To jsem udělal taky - to taky nepomohlo,
no a tak potom už se naštval, tak šel tam do skříně,
vzal tam ručník a bejkovec.
Teď mě přeho... přeložil přes stůl a teď mě začal na zadek bít.
Kolik těch ran bylo, to nevím, bylo jich moc.
No, já když jsem viděl, že vydržím ještě víc, ale bylo by to škoda,
tak já jsem to taky předstíral - já jsem omdlel.
Ale neomdlel jsem, jenom jsem se prostě z toho stola svezl a zůstal jsem ležet.
Tak jenom jsem potom viděl, že běží s ručníkem, namočit ručník a trošku mě jako křísil.
Tak jsem se nakonec postavil, on mě pomohl a vyvedl mě ven, před dveře.
A tam stál bratr Josef a bachař, které ho hlídal.
Ale on nevěděl, že jsme bratři, že, a ten bratr Josef požádal, jestli můžem jít na záchod.
A on nás pustil oba dva, on nevěděl.
A my jsme se na tym záchodě domluvili, jak budeme vypovídat.
To byla ohromná výhoda.
Tak zas bratr Josef byl takové, že prostě mě říkal,
abych všecko sváděl na Karla nebo na... na Josefa.
Prostě snažili jsme se, aby se aspoň jeden dostal dom.
No a tak to byla ohromná výhoda.
No a bratr Josef měl podobné výslech.
Ten ho měl trošku těžší, protože on kór se vzpíral
anebo nechtěl nic prozradit, ale nakonec to nepomohlo.
Ze mě nedostali nic, nechali mě na cele, na samotce.
A na té samotce po čtrnácti dnách, asi...ne, po třech nedělách,
mě tam dali spoluvězně.
Čecha, jmenoval se Vajslampl, no a s tím jsme si velice rozuměli.
To byl tak kamarádské.
On mě vykládal, že taky v sokolským odboju a kdo ví, co mě naznačoval.
Tak já jsem mu řikal: "Já su taky a já tady mám ještě dva bratry.
A ten jeden bratr, ten, ten blázní, víš, ale on to, on to trošku hraje."
A jsem mu...
IV: Byla to volavka?
JP: To byla taková léčka. Já jsem ne... nebyl ještě prostě tak vyškolené -
důvěřoval jsem, no. Já jsem viděl, že je to dobré člověk...
No, nakonec z teho... z té samotky teho Vajslampla odvolali,
já jsem příští den šel k výslechu znovu.
A teď mě... ten komisař na mě: "Tak co, pane Přidal, mluvil jste pravdu?
Řekněte, mluvil jste pravdu?" - Povídám: " Pane komisaři, ja."
Jsem byl jisté, že teda ten Vajslampl neřekl nic.
"No, samozřejmě a sú si... co jsem řekl a co jsem Vám podepsal, tak na tím trvám."
A on najednou povídá: " A co jste říkal Vajslamplovi, temu spoluvězni?"
Já... ve mně už to trklo, tak už jsem věděl, že je zle.
Ale zase, pořád jsem trval na svým.
A nakonec teda jsem, když on pořád tvrdil, že co jsem... dokonce měl sepsané protokol s tím Vajslamplem -
mě to předčítal... Povídám jéžiš marjá, tak to je to, co jsem mu vykládal.
Ale furt jsem nechtěl temu věřit. Žádal jsem konfrontaci.
Tak dovedli toho Vajslampla, ale aby to nebylo nějaký pro ně... já nevím - pro teho Vajslampla nepříjemný...
On... Asi ho měli koupenýho.
Tak Vajslampla pustili tam a mě vyvedli ven.
A k té konfrontaci vůbec nedošlo.
Vajslampl jenom jim asi potvrdil to, co jsem říkal,
no a já jsem potom, jak ho odvedli... Vajslampla vyvedli ven, tak jsem zas tam usedl já.
A já jsem se nepřiznal, na to.
Ale to jako sobě jsem si pomohl - nebo prostě jsem se z toho dostal ven,
ale bratr Karel byl na základě toho znovu odvezené do Černovic,
do blázince, na přešetření.
A ten primář znovu potvrdil, že bratr Karel je duševně nervově choré.
Ale už nesměl chodit potom ven.
Takže já jsem tomu bratrovi uškodil...
IV: Trošičku.
JP: Já jsem mu to ani neřekl potom.
To byla taková moja špatná nebo slabá stránka, že jsem se svěřil.
No a pak jsem se dostal už... myslel jsem, že půjdu domů,
protože bratr Antonín, ten napajedelské,
prostřednictvím nějakého známého dostal spojení tam na ty - ne na gestapáky,
ale na ty pomocníky tam nějaký.
A tam to byl nějaké Rakušák,
které mu sdělil různý... prostě záležitosti, který jsme tam měli, v tym... v tech Kounicovéch kolejích.
On věděl, že Karel třeba chodil tem gestapákům čistit tenisový kurty
a na základě teho ještě když jsme byli na svobodě, tak bratr Josef jel do teho Brna
a kolem tech tenisovéch kurtů chodil,
jak ten bratr tam trhal trávu,
tak se domlouvali spolem. Prostě to byla taková hra.
A celkem úspěšná. No a...
IV: V Kaunicových kolejích se také popravovalo. Pamatujete si na...
JP: Pamatuju.
IV: Nějaké případy...
JP: To jsme byli už na společné cele a zrovna pod náma byl ten sgrafit teho svatýho Václava,
kde se popravovalo.
To bylo období, když vypuklo Slovenský národní povstání.
Oni chytali ty partyzány, mladý kluky,
a když jich dováželi, tak prostě bez rozsudku jich popravovali.
To byly každé deň tři popravy.
A to jsme slyšeli tři rany, asi z revolveru nebo z pušky, to nevíme,
a pak čtyry rany klepali... prostě ze... na truhlu tý... zatloukali hřebíky.
No a to jsme byli... na cele nás bylo šest.
Tak z teho jsme byli hrozně nešťastný. to na nás velmi působilo.
A jednou dokonce se otevřely dveře - a to se muselo podat hlášení,
samozřejmě, a viděli jsme gestapáka v bílým plášťu
a dokonce byl zakrvené, ten plášť, a on na nás, že jsme se dívali oknem, na ty popravy.
A tam chlapi, co uměli německy, tak mu to vysvětlovali,
že někemu přišlo špatně a že se eh... nahl k temu oknu a tak...
No, prostě dostali jsme se z teho ven, ale když jsme viděli teho gestapáka s tím bílým plášťu,
tak by se krve v nás nedořezal.
Protože to bylo takový velmi, velmi smutný pro nás.
No, jinak jsme - co byli věšeni, tak to byli věšeni dříve.
To bylo za stannýho práva. To jsme tam ještě nebyli.
IV: Jak se blížila fronta... Pauza. Pauza.