CM: Můžeme...
IV: V únoru roku 1945 byly celé Kaunicovy koleje evakuovány směrem na Flossenbürg.
Vy jste ten transport zažil.
Můžete nám popsat, co mu předcházelo a jak si na něj pamatujete?
JP: Tak v Kaunicovéch kolejích jsme se měli celkem v tem období dobře.
Protože jednak tam jsme zažili tam bombardování Brna.
To jsme viděli, že pravděpodobně bude válka brzo skončena,
a 16. února, zničehonic, najednou se otevíraly dveře tech pokojů - té cele -
a prostě jenom jsme slyšeli: „Alles mit! Všechno s sebou! Na chodby všeci! “
To už jsme nemuseli stát čelem ke zdi -
a teď z tech chodeb nás, z tech pater, hnali dule do spodního,
do přízemí, kde jsme byli namačkaní jeden na druhým vězeň v takovém v tech pokojích tak -
třeba větší jako toto, třeba nás tam bylo sto.
No, prostě eh... přeplněný.
A asi za hodinu - to už bylo v noci - eh... nový... nové befehl,
nové nástup a to muselo být tempem...
Nás prostě hnali do nákladních aut. Jsme nastupovali...
A zas přeplněný ty nákladní auta,
nevěděli jsme, kde nás vezli - prostě jeli jsme Brnem,
jenom jsme sem tam někdy zahlédli nějaký to… to stavení,
a na nádraží, kde už byly připravený vagóny, prasečáky, uzavřený teda.
No a tam nás nahnali do prasečáku a museli jsme si sednout - seďa roznožmo.
Na dvě strany, že, prostředek musel zůstat prázdné - tam byl ten esesák,
co nás hlídal se samopalem -
a seďa jsme takhle museli prostě zažívat ten odjezd do neznáma.
Nikdo nevěděl co bude, kde nás vezou a proč nás vezou.
Tak jsme jeli tři dni a tři noci a zastavovalo se asi třikrát po té trase neznámé,
kde teda mohl jít někdo se vymočit anebo prostě jít na velkou stranu,
což se málo stalo, protože jsme byli hladni.
Až teprve jsme se orientovali, kdy byla první taková zastávka v železniční stanici a to byla Plzeň.
Tak jsme věděli, že jedeme někde na západ nebo...
No a tam v té Plzni jsme stáli dosti dlouho
a tam - to bylo v ranních hodinách - a už tam procházeli prostě ty cestující po peróně
a věděli pravděpodobně, že je to vlak vězňů,
tak někteří na nás mávali.
Ukazovali nám, abysme se drželi a naznačovali kaputt {ukazuje rukou}
- že bude konec války.
No, ale to jsme jako tak nevnímali moc,
no, a ten poslední deň jsme dorazili...
pravděpodobně to byla stanice Wallheim {Waldheim}.
To jsme teda vůbec nevěděli.
Z vagónů všetko ven, to muselo být bleskově.
Tam už byli nastoupeni esesáci se samopalama
a nástup do šestistupů
a teď nás hnali prostě do místa neznámýho.
Bylo to do velkýho kopca, to se pamatuju.
Kdo nemohl z tech starších nebo nemocnéch, tak teho bili pažbou, že.
Nejvíc to odnesli Jugoslávci, ti bratci - to vy nevíte, kdo to byl.
To byli prodavači, kteří nosili... takový ten obchůdek měl na břichu
a tam měl různý takový hračky... a to prodávali.
Oni to odhazovali, protože to nemohli unýst,
museli se pro to vrátit zpátky, brát s sebou, protože to byl vlastně lup tech esesáků.
No a došli jsme k takové velké bráně,
kde bylo napsaný "Arbeit macht frei", že,
a to už jsme věděli teda, že jsme v koncentráku,
ale nevěděli jsme v kterým.
Jsme procházeli tým nádvořím, tak jsme viděli tam takovou volnost,
jak se vězni pohybujou, chodí, každé sem-tam někde.
Tak jsme říkali, že toto bude asi - v duchu jsme si mysleli - lepší, jak v Kauničkách,
kde jsme byli prostě v jedné cele - že tam se budeme moct pohybovat.
Dovedli nás až na ten appellplatz, před takové blok,
kterému se říkalo karanténní blok, kde byli přijímáni vždycky noví vězni.
To byla velká dřevěná hala, šedesát nebo osmdesát metrů dlouhá
a přitom nás nastoupili do desetistupů a předávali nás temu vedení teho koncentráku.
A to jsme pořád nevěděli, že je to Flossenbürg.
Přišel esesák, takové mocné chlap, které nás odčítával -
pořád mu to ten počet nepasoval - myslím patnáctkrát nás odčítával znova,
a to bylo v únoru, kdy byl mráz, 15 stupňů,
a mnozí ti starší vězni tam nám úplně padali na zem, omdlívali.
Museli jich odnýst.
No a to trvalo asi….ta přijímka tam, víc jak hodinu nebo půldruhé.
Poté jsme museli v zástupu pochodovat do sprch. To nám jako řekli.
A během té cesty tam, před tema sprchama, jsme museli se zesvlíct donaha
a všichni, kdo měl prsténky nebo nějaký prostě zlatý zuby nebo teda eh...
něco prostě zl... cennýho, musel odevzdat.
No a v tech sprchách jsme byli namačkaní jeden na druhým, protože nás bylo dvanáct set.
To byly vlastně celý Kounicovy koleje...
Tak nastaly sprchy, o... pardon, oholení, ostříhání, aj s přirozením. Prostě jsme tam byli jako nazí.
A sprchy střídavě teplý, vřelý, studený - to jakoby nevadilo,
ale pak přišel nějaké kápo, gestapák,
které vzal hadicu a studenou vodou nás začal stříkat {ukazuje}.
Takhle prostě na nás rozprašoval a odnesly to vždycky ty první řady,
ti začali křičet a mačkali jsme se... se potom už někteří aj svalili na zem.
Až nám potom ten jeden Polák, které už tam byl jako staré vězeň,
jako holič, tak nám prostě řekl, že musíme... nesmíme křičet,
musíme přestat a vydržet to a ten esesák přestane stříkat.
Tak se tak opravdu stalo.
No, po tým následovalo fasování šatstva.
Tak jsme zas v zástupě chodili a fasovali jsme šatstvo, ale to už nebylo vězeňský.
Oni už neměli dostatek tech pruhovanéch ša... obleků,
tak nám dávali napřed u každýho teho koše kalhoty, pak kabát a tak.
A dělali to tak zajímavě nebo teda pro sebe úsměšně,
že kdo byl velké, tak dostal malé oblek,
kdo byl zas malé, dostal velké oblek.
No prostě takhle nás nastrojili.
Když jsme si to začali vyměňovat, tak dostali jsme bití.
Že, komu to nepasovalo...
No až se to všecko provedlo, to ošacení... a jenom v dřevákách anebo nějakéch straréch těchto botech,
tak jsme byli nastoupeni - to už byla noc - nastoupeni před ten karanténní blok,
zas do tech desetistupů a to jsme byli rozpaření a takoví...
a jenom prostě šatečky, košile a nic teplýho nebylo.
Tam nás znovu odčítával a buďto to dělal schválně, ten esesák,
že jsme o půlnoci teprv se dostali na ten blok k temu spaní.
A protože nás bylo hodně a tech kavalců tam nebylo tolik,
tak jsme spali čtyři... eh čtyři na jedné té posteli.
To jsme teda nemohli být natažení - museli jsme být skrčení.
Tam se topilo jenom... v prostředku byla taková - takový velký kamna,
pro celé ten blok - to jako bylo otápění,
a pak tam byl - byla velká káď na močení, že.
Ti starší anebo nemocní mohli zůstat... nebo mohli - stlačili se na spodní postele,
a co jsme byli mladší, tak jsme museli jít do třetího patra,
do třetího poschodí, na to.
Tam byly ty větrací okýnka.
Ráno, když jsme stávali, tak je... tam ty výpary byly namrzlý takový rampouchy
a my žíznijó jsme to olizovali.
Nám tehdy nedali ještě ten večer žádný jídlo, nic.
No a nástup, v pět hodin, to byl budíček, a to ten bachař prostě procházel...
nebo po... procházel tema chodbičkama
a kdo třeba ležel nebo nemohl, tak ho bil prostě eh... donekonečna.
No, tak jsme... kdo teda se dostal první ven, tak byl šťastné,
protože temu bití ušel.
A museli jsme zas nastoupit před ten eh... blok celé, do tech desetistupů.
No a tam nám už potom bylo sdělený ten - takové ten vězeňské řád, jaké je.
No a bylo takzvaný u teho písařa zapisování tech jmen tech vězňů.
Tam byli písaři už jako staří vězni.
A místo jména jsme dostali každé číslo.
To číslo si musel každé nějak přišít na... na ten svůj oblek,
že, to byl červené trojúhelník na špici a... a písmeno T, jako Čech.
A... tak já jsem měl číslo čtyry... čtyryačtyrycet tisíc čtyřista padesát sedm {44457}.
Takže už jsem ztratil svoje jméno a cokoliv bylo potřeba,
tak když při tech různéch akcích vyvoval číslo,
tak se musel každé ohlásit.
Kdo si to nezapamatoval, tak bylo zle. Dostal potom za to bití.
No, nejhorší bylo to, že eh... oni neměli dostatek tech esšálků na jídlo,
tak jsme první ráno fasovali čaj do jednýho esšálka pro čtyry.
To jsme se postavili čtyři do protivky
a každé se z teho napil bez lžíce a bez tehoto, že.
Tak byla taková solidarita, že se každé napil jenom to, co aby zůstalo na všecky čtyry.
Až potom teprv večer nám dali.
Ještě v poledne jsme jedli prostě z té - z teho jedneho esšálku.
No strava byla teda strašně bídná.
To bylo prostě... to nebyla nic sebezáchovná dávka,
taková spíš... spíš, že jsme něco do sebe dostali.
A bylo vidět, že - jeden na druhým viděl, že chudnem.
Co byli starší vězni, tak už dostali úplavicu,
hned ty první dny, anebo zápal plic.
A hodně jich zemřelo, v ten první ten den moc.
Neprošli tou kúrou zatěžkávací.
Tak já jsem byl jako mladé, jakž takž jsem to vydržel,
ale horší bylo, že oni neměli pro nás práci.
My jsme z toho karanténního bloku potom byli přesunuti do normálního bloku.
Tam už nás bylo míň - tam už jsme spali po dvou na posteli
a tam už byl jakési takové lepší řád - pořádek,
ovšem nebezpečí bylo to, že ten blok byl rozdělené na dvě části.
V prostředku byla část pro teho bachařa - pro ten blockma... blockmeistra -
a ten si vybíral k sobě na noc mladý kluky.
Takový už trošku urostlejší nebo šikovný.
Oni byli lepší krmeni a ono... to už byla ta homosexualita tam.
On si vzal... on tam měl takovou širokou postel a to byli třeba čtyry, šest tech kluků měl s sebou.
No, ale já jsem se toho ne s... bál -
jsem nevěděl vůbec co to je, ale to mi potom ti starší vězni říkali,
abych pokud možno se stranil, aby mě nevybral,
protože oni byli jednak dobře krmeni a když se mu zmrzel ten,
tomu bachařovi ten vězeň, tak... tak ho prostě nějak odpravil.
Tam nebyl problém, aby teď ten bachař teho vězně zamordoval.
Tam ten zákon žádné neexistoval nebo ho chránil.
No, a že jsme neměli ten... tu práci,
tak jsme se museli každé deň před blokem postavit do...
to už nás nebylo tolik, jsme byli rozděleni na menší bloky.
Třeba nás bylo tech osmdesát nebo sto.
A v tech trojstupech jsme tam museli pochodovat.
Tam a zpátky, tam a zpátky.
Až do fasování poledního jídla a potom do tech pěti hodin do večeře.
A to byl mráz, už tehdy potom ten mráz tam stoupal až na dvacet stupňů.
A my jsme... už potom, když jsme nepochodovali,
tak jsme se prostě mačkali na sebe, abysme se vlastním teplem zahřívali.
Já jsem tam měl štěstí, že jsem měl... že mě našel tam spoluvězeň,
rodák tady z Vřesovic, které už tam byl tři leta.
A to už byl otrlé vězeň, otužilé,
které tam měl dokonce takový tajný spojení na domov
a to a ten mě vlastně zachránil.
Ten mě radil, jak se mám chovat a čeho se mám vystříhat,
dokonce mě našel na několik dní prácu v letecké továrni,
kde jsem chodil na noční směny,
protože tam se moc nedělalo, tam už se to falšovalo,
protože asi ti starší vězni věděli, že to už je před koncem války,
tak jsme pilovali durálový plechy na letadla. Na ty messerschmitty.
A viděl jsem před sebou - u toho ponku dělal jeden Žid,
a nevím, proč se temu bachařovi jako nelíbil nebo co,
nebo něco provedl... ten vzal tam nějaké takové žebřík malé
a tým žebříkem ho prostě takhle udeřil
takovým - takovou silou, že ten zemřel.
No a tam jsem měl příležitost, právě prostřednictvím teho svýho rodáka tady,
že jsem se dostal k temu hlavnímu bachařovi, tam do kanceláře v té továrničce,
kde jsem mohl napsat načerno dom, dopis.
Že, tak jsem to napsal, ten dopis dom, kde se nacházím,
ale adresu zpátky jsem jako nepodal. To jsem se bál.
No a ten kamarád mě taky - on dostával balíky už pravidelně,
on se tam měl už - skoro bych řekl - dobře.
On v tym uměl chodit, oni - tam bylo večer volno, oni hrávali karty,
prostě... měli peníze, tam se fasovaly -
nebo byla kantýna, dostalo se něco koupit.
A ten mě zprostředkoval právě s domovem, že mě - buďto to bylo od jeho rodičů,
že mě poslal nějaký v tym balíčku jídlo,
v sáčku, v takovým pytlíčku.
Ale to jsem musel nosit s sebou.
Já když jsem šel, kdy už jsem potom byl nemocné na tým... v nemocnici na ten skvrnité tyfus,
když jsem to nesl, to už jsem měl horečky,
tak mě to ti spoluvězni - hlavně Rusi, ti byli hladní - tak mě to sebrali.
Prostě se jak hladoví vlci, ale já jsem se jim nedivil.
Takže jsem neměl zas nic.
No a jednou jsem měl - to v krabici mě to donesl.
A já jsem to nosil pořád pod pažou
a v noci jsem si to dával pod hlavu.
Takhle {ukazuje} a ještě jsem si držel to rukama.
No a pode mnou spal jeden Rus, vězeň,
které v noci si odšoupl tu desku na tem kavalcu,
vyřezal si díru v tym, v té krabici a to jídlo všetko snědl. {směje se}
Tak ráno já jsem se těšil, jak se najím - já jsem tam neměl nic.
Ale on chudák to snědl všetko za jednou a zemřel.
Protože tam bylo... mas... masný jídla - nesnesl to.
IV: V té době, když jste přijeli z Kaunitzových kolejí,
šla část pracovat i do obávaného lomu nebo už v lomu nebyla práce?
JP: No to… to nebyla prá... to nebyla práca
a teho... to já jsem ani vůbec nevěděl, že ten lom tam je.
Jenom jsem to slyšel, že kdo se dostal do lomu,
tak tam prostě málokdo vydržel.
Tam byla tak velmi těžká práca a práca taková schválná,
že třeba z tech schodů anebo z tehoto shodili kámen schválně dule ti bachaři,
že, a ti ho museli - třeba třicetikilové kámen - zas nosit navrch.
Předělávat... prostě úmyslně všecko… Trýznili.
No, my jsme říkali, v Brně, že jsme se měli zle,
když jsme byli v Brně, a pak jsme říkali "zlatý Kounicovy koleje".
Jak tam... jaká tam byla hrůza, že tam prostě byl člověk člověku vlkem.
A ten... my jednotlivci, jednotliví vězni,
jsme vlastně nemohli ani jeden druhýmu moc pomáhat.
My jsme se... prostě každé se chránil sám sebe.
Tam to nešlo. Tam nebyla ta síla nebo vů... snad vůla byla,
ale nebyla síla si pomoct jeden druhýmu.
IV: Takže mimo toho rodáka tady z Vřesovic jste tam žádné přátelství nenavázal, nebo?
Nepomohl Vám někdo výrazně?
JP: No tak, to jsme si slovem pomohli, ale nikdo...
Tam byl tak každé chudobné jak kostelní myš, že.
Já jsem potom, když jsem měl ten skvrnité tyfus, tak bylo zajímavý -
to začalo... byli jsme zavšivení.
Tam bylo tolik vší a blech, že, to byla hrůza.
Jsme potom chodili... nás eh... na noc vodili do tech sprch.
Tam jsme museli šatstvo odevzdat, sprchovali jsme se, dostali jsme nový.
Ovšem ty hnidy, ty byly v hlavě nebo pod pažou,
takže jsem dostal ten skvrnité tyf a zajímavý bylo, že se mě ujal Žid.
Já jsem prostě předtím nevěděl, co to je skvrnité tyf.
Měl jsem prostě už asi horečky a tak jsem se potácel sem tam
a ten Žid mě zavedl k temu vězeňskému doktorovi.
No a ten se na mě podíval, jestli mi změřil teplotu, to už nevím,
a řekl... nebo kopl mě do zadku a "Běž svině!"
No, prostě nechtěl se mě vůbec jako věnovat nebo dotýkat.
No tak jsem se dostal do té nemocnice vězeňské,
no a to byla, to byla taková, to byla kalvárie.
Tam bylo slyšet jenom nářek, pláč a volání o pomoc.
A zajímavý bylo, co jsme byli křesťani jako,
tak jsme říkali, že není Boha, aby se mohl na toto zvěrstvo dívat.
A co byli třeba ateisti, nevěrní nebo komunisti,
tak volali "Panenko Mariu", o pomoc.
To byl ten paradox, že...
A tam bylo nejhorší, že jsme se dostali třeba mezi nemocný, kteří měli úplavici.
A ta úplavica, tak když jsme byli na tech postelích dvě nebo tři nad sebou,
tak to teklo prostě po tym ložním prádle. {úsměv}
No, prádlo tam nebylo žádný, ale teklo to prostě a bylo to eh...
Nemohli jsme proti temu nic dělat.
A v tech horečkách jsem měl - a nejenom teda já - až dvaačtyrycet horečky,
to jsme na záchod nemohli jít jako po nohách -
už čtyřmo, po rukách, po kolenách jsme lezli na záchod.
To bylo takový utrpení.
A tam mě právě zas pomohl ten, ten můj rodák,
že zařídil, že tam chodil - nejenom mně -
asi dvaceti vězňům chodil dávat injekce.
A to pravděpodobně bylo proti temu, proti tem horečkám nebo proti temu tyfu.
Takže jsem se z teho dostal jakž takž ven.
Z té... No a pak jsem byl na karanténním bloku eh...
Po tem tyfu, no a to už bylo lepší jako.
Ne teda dobře, ale bylo lepší a ujal se mě takové učitel z Čech -
už jméno si nepamatuju - a on mě považoval... on byl starší,
on mě považoval jako za syna, za svýho syna.
Tak jsme se měli rádi a on mi vykládal a...
Jeden večer přišel tam takové nějak rozkaz, ale zpráva,
že kdo z vězňů chce jet do lepšího tábora,
že se může přihlásit a že ho tam..., že tam bude převežené.
A tento učitel mě pořád radil,
že bysme to měli se přihlásit.
A mě cosi říkalo nejeď.
Mám tady kamaráda, rodáka, zůstaň tady.
Něco mě prostě nutilo, abych nejel.
On se přihlásil a dalších čtyřicet se přihlásilo,
odvezli jich tym nákladním autem do lesa a tam jich zastřelili.
Že, takže tam jsem ušel eh...
IV: To byli všichni z toho karanténního bloku?
JP: Prosím?
IV: To byli všichni vězňové z karanténního bloku?
JP: Z karanténního bloku.
IV: Nemocní...
JP: Oni se jich chtěli zbavit.
IV: ...v rekonvalescenci...
JP: No, jsme byli nositeli bacilů ještě...
IV: A to už bylo krátce před obdobím...
JP: To bylo krátce...
IV: ...než se šlo na pochod…
JP: No to už potom jsem byl v tym... jako ve zdraví lepší.
No a ten jeden deň - to už bylo začátkem dubna nějak,
dokonce se proslýchalo, že přijede Mezinárodní červené kříž, švédské,
a že nás budou přebírat.
A to byla na tech blocích velký nadšení.
I se zpívaly český písničky národní.
Prostě kdo mohl, tak projevoval tu radost tím.
A na druhé deň najednou - to už dokonce visely - byly prapory -
dávali tam plátna takový, že se vzdáváme...
Pravděpodobně tam přijel na druhé deň nějaké vysoké komisař, esesák,
dokonce říkali, že Goebbels, ale to nebyl Goebbels, a ten to všetko zrušil.
Takže žádné Mezinárodní kříž nepřijel.
No ješ... ještě teda pro zajímavost Vám řeknu, že tam byl jeden blok,
to byla jednička, kde byli takzvaní prominentní vězni.
To byl král Leopold, belgické, Schuschnigg, kancléř víděň... z Vídně, a generál Žák.
Prostě ti měli takovou větší... ani ne volnost, ale lepší jídlo a zacházení slušný.
A vedle byl nevěstinec, kde teda měli aj vězni možnost,
kdo... ti staří, co byli staří vězni, za peníze prostě...
Ale ovšem která žena otěhotněla,
tak se jí potom ch... chtěli zbavit nebo o ní... jako esesáci...
IV: A o těch dvou blocích Vy jste věděl, ale předpokládám,
že jste se do bloků těch prominentů... nedostali jste se do jejich blízkosti, ne?
Jenom jste tušili, že tam...
JP: Ne, oni... My jsme jich vůbec neviděli.
Oni asi nevycházeli ven, jenom já jsem to slyšel,
že to byl jednička blok, že tam byli ti vězni.
Tam jsme se potom soustřeďovali, když odešel ten transport - pochod smrti,
tak jsme v tym bloku potom jako bydleli nebo...
ten zbytek tech vězňů.
IV: Setkali jste se nebo měli jste možnost se setkat někdy s civilním obyvatelstvem?
JP: Ne.
IV: Z obce anebo s rodinnými příslušníky?
JP: Až, až jsme byli... až jsme byli... Potom až po tym transportu smrti,
po tym pochodu smrti, tak tam prostě byl pověřené jeden civil z té vesničky Floß,
které nás měl jako hlídat.
A ten přišel z puškou loveckou a...
takové staré pán už přes sedmdesát nebo víc,
a ten říkal, jestli chceme jít dom nebo pryč, že můžem.
Prostě nám dal volnost.
No ale my jsme nemohli nebo nedovolili,
protože jsme slyšeli na jedné straně eh... ty Američani stříleli...
A tam zas, co ten pochod - transport smrti, jak byl,
tam se taky střílelo, že.
Takže... a kolem dokola byly lesy.
Takže jsme se neodvažovali eh... mohli jsme utýct,
ale nevěděli jsme kde a nebyli jsme ani schopní. {směje se}
Já jsem udělal deset kroků a už jsem padal k zemi.
IV: Vás tedy do toho transportu nebo pochodu smrti nezařadili,
protože jste prodělal skvrnitý tyfus a stejně tak i ty ostatní?
JP: No to jsme... Ten poslední deň, to bylo tuším 20. dubna,
tak celé - prostě všichni vězni na appellplatz nastoupení.
Všetko s sebou - no, ono teho moc nebylo -
byli nastoupení a teď tam byly nějaký rozkazy německý
a to a pak byli vyvolávaní, až už jsme byli nastoupení,
tak eh... byli vyvolávaný čísla tech vězňů.
No a mezi nima jsem byl i já.
Prostě vystoupit ven.
Ani nám žádné neřekl, co s náma bude.
No a mezitím teda eh... byl povel k pochodu smrti - oni šli na pětkrát, asi.
Protože tam bylo dvanáct tisíc vězňů.
Tábor byl pro... stavěné pro čtyři tisíce,
ale vězňů bylo potom dvanáct tisíc,
protože tou... tou evakuací tech jinéch táborů se to tam soustřeďovalo
a pak nakonec museli stejně odejít na ten pochod smrti
kvůli temu, že se blížila ta americká armáda.
IV: Kolik Vás v táboře zůstalo?
JP: To je sporný číslo.
Někdo říká... já říkám dvě sta, něk... někdo dokonce říká dva tisíce,
ale dva tisíce nás nebylo.
Nás... jsme seděli kolem stolu v tym bloku,
tak eh... říkám, tak kolem dvou set.
IV: Byly to různé národnosti, předpokládám?
JP: Byli tam Češi, hlavně Rusi tam byli, Poláci a Angličani. Francouzi!
IV: Jak dlouho to trvalo, než jste byli osvobozeni?
JP: No tak jsme ty tři dni vlastně neměli co jesť,
tak jsme na tech, na tym bloku seděli kolem stolu a každé vzpomínal
a já jsem si říkal, kdybych byl aspoň ptáčkem a dostal se dom!
A teď ten třetí deň už jsme byli takoví - v takové beznaději,
tak někdo venku zvolal:
"Vivat - jsme svobodní! Amerikáni!"
No a tak… to do nás vjela taková injekce,
tak jsme z teho bloku vyšli... vycházeli ven,
že, a ten byl tam nějaké študák a ten uměl pravděpodobně anglicky,
tak běžel k té bráně, kde... ta brána byla zavřená.
A tam stál takové vojáček, malé, a tu pušku, to byl ten samopal -
tehdy jsme asi ještě samopal nevěděl, co to je -
namířený na nás, no a ten s ním vyjedenával,
ten náš vězeň, co uměl anglicky, a říkal, že jsme jako vězni a aby nám otevřel.
A on že... nechtěl. Neotevřel.
Až potom, asi za půl hodiny nebo za hodinu přijelo auto s...
jako vojenské Červené kříž
a další ti vyšší takoví důstojníci,
no a ten z teho auta vynášeli čokoládu, cigarety, konzervy
a házeli to přes ten, přes tu bránu dovnitř
a my jsme se jak kočky na to vrhali a každé si bral, co nejvíc mohl.
To... a oni to filmovali, samozřejmě to byla taková propaganda, jak...
No, oprávněná propaganda, že.
No a tam byla právě chyba, že někteří naletěli na to, že ty konzervy -
my jsme - já jsem konzervu v životě neviděl -
to byly konzervy masný, vaječný, že,
a kdo byl hladné tehdy a snědl to jednu dávku,
tak během tech pár dní zemřelo sedm tech spoluvězňů.
Právě následkem teho, že se najedli přes moc.
Kdyby bévali zůstali hladní a jedli pomali anebo vůbec nejedli, tak to přečkali.
A to jsme jich museli pochovat - no museli...
Samozřejmě, že to byla taková morální povinnost,
tak jsme - ti, co uměli německy -
tak v té vesničce Floß nařídili tem Němcům,
že musijó vykopat hroby a tam jsme jich pochovávali
a ten pohřeb byl velice takové důstojné,
protože mezi náma tam byl jeden učitel, které hrál na violoncello
a tam při tím teda, při tím pohřebu to hrál takový dojemný... písně.
Takže osvobození bylo... můžu říct slavný.
Protože jsme se dočkali.
Horší to bylo s těmi, co šli na pochod smrti,
tak tam během... Konec?
IV: Pauza.
JP: Pause...