IV: Tak, můžeme pokračovat.
Skončili jsme u vzpomínek Vašich spoluvězňů na pochody smrti.
Ráda bych navázala náš rozhovor na tomto místě.
Když jste se s nimi znovu sešel, co Vám vyprávěli?
JP: Teď znovu.
IV: Skončili jsme u vzpomínek Vašich spoluvězňů na pochody smrti.
Když jste se s nimi znovu sešel, co Vám vyprávěli?
JP: Já jsem se nesešel s tema spoluvězněma, co šli na pochod smrti.
Jedině s tím rodákem, které přežil, ten pochod smrti,
které mě vyprávěl o tech drastickéch takovéch zásazích,
kdy kdo nemohl houpat [pochodovat] anebo zavázal si tkaničku od bot, tak každýho stříleli.
Říká se, že třetinu z tech dvanácti tisíc postříleli.
Tak já jsem se s nima prostě nemohl setkat.
IV: A s Vámi to bylo bezprostředně po osvobození jak?
Vy jste se dostal někam do léčení nebo jaký byl postup potom?
JP: No, dostali jsme se... dostali jsme se dom.
Potom nás Američani, většinou černoši, převezli do Auerbachu.
To byl esesácké tábor.
Pak do Ambergu, to bylo město a pak do Weidenu.
A z Weidenu potom už jsme se dostali přes... do tech Domažlic.
Na tech hranicích jsme teda eh...
já ne, ale ti silnější vězni takovou radosťou nebo zlosťou nad Němcama
chtěli ten patník prostě vydobít ven.
Odkopávali to, ale bylo to tak těžký, že to nezmohli.
No a v Domažlicích jsme byli pohoštěni.
Dostali jsme nějaké... polívku gulášovou, nebo co to bylo,
a z Domažlic potom už jsme jeli vlakem do Rok... Rokycan,
kde jsme byli od Američanů, od Americké armády přejati -
předaní naše nebo ruské armádě. Tam byla demarkační čára.
IV: Ano.
JP: No a tam vlakem jsme pokračovali do Prahy.
V Praze jsem viděl rozbitý Masarykovo nádraží
a prostě jsem... ti zajatí vojáci němečtí museli uklízet,
tak jsme to všecko prohlídli, radosťou jsem se vracel dom.
Cestou ve vlaku - to jsme jeli v prasečákách taky -
to nebyly... nebylo možnost ještě jet v techtoch,
tak někde za Třebovou přišla taková ta revoluční garda, jak tehdy byla,
a kontrolovali nás v tym.
A já jsem tam stál v koutku tak smutně nějak, málo oblečené,
a pravděpodobně to byla německá rodina,
která tam jela taky s nama,
a ten z té revoluční gardy, co jich kontroloval,
tak tam temu mladému klukovi řekl: "Sesvlíct kabát!"
A ukázal, aby ho dal mně.
Já jsem ho ani moc nechtěl.
Nakonec jsem se bál, aby ten eh… z té revoluční gardy mě nějak...
prostě... no a ne- nevzal jsem to.
A domů jsem se dostal potom,
tak jsem šel v Prostějově prvně k bratru Karlovi, temu bláznovi.
Ten byl spíš doma.
A tam jsme si povykládali, jak to všecko bylo a já jsem spěchal dom.
Jel jsem na kole, sice špatně a ještě mě chytla bouřka.
Tak jsem se musel schovat pod most.
Tam byl ten potůček, no a dom jsem potom teda přijel,
to už jsem tady před Vřesovicema do teho malýho kopečku slabosťou spadl
a byly tam děvčata, který... ze Sokola mě znaly dobře, tak mě vítaly.
No a doma bylo to nejradostnější shledání s rodičema.
Maminka mi objala, já jsem se odpróšel a... tatínek radosťou zpíval.
No a zkrátko jsem byl v nemocnici. Asi dva měsíce.
To jsem... mě zjistili nějaké zánět žilovéch {?} žláz.
Já jsem myslel, že mám tuberu, ale tak to nebylo.
No a tak jsem se zotavoval.
Vážil jsem, když jsem přijel domů, asi dvaačtyrycet kilo.
To nebylo teda tak zas nejméně, ale...
IV: Při Vaší výšce sto osmdesát...
JP: Dalo se to... No a pak jsem se zapojoval pomali do práce
a do takové té společenské činnosti a stával se ze mě člověk.
A říkal jsem si potom:
Všecko, co jsem prožil, chtěl jsem prožít - chtěl bych prožít ještě jednou.
Ale už s takovým rozumem, jak jsem měl pozdějš.
Že prostě člověk, to, co prožívá momentálně, tak neuvědomí si,
co má udělat správně, jak se má, jaké postoj má zaujat.
Až to prožije, tak to teprv pozná, že by měl jinak jednat.
Ale když jsem se snažil při tym, že jsem jako trpěl nebo eh... byl postižené,
tak jsem se vždycky sklonil před tema, kteří byli daleko víc postižení.
Kteří byli... ať už to byli popravení nebo umučení,
a kteří si přivezli nemoc, že tak zkusili daleko víc, jak já.
Naša rodina teda byla postižená, že jsme byli tři bratři a to bylo moc,
ale vůbec jsme to jako nepovažovali za nějaký hrdinství, spíš za povinnost.
Prostě v tym období, kdy národ trpěl, jsme se postavili do řad tech,
kteří chtěli pomáhat vyhnat tady ty vetřelce, Němce.
IV: Řekněte nám prosím - oba dva bratři se vrátili...
JP: Bratr... Karel, bratr, ten blázen, ten zůstal v těch Kaunitzovéch kolejích
a jak fronta postupovala, jak bylo osvobozený Brno,
tak on šel za tou frontou pěšky dom, z teho Brna padesát kilometrů.
Takže ten byl první doma.
Potom jsem přišel já dom.
Tím asi jednadvacátýho května a pak poslední přišel Josef, bratr,
které prodělal ten pochod smrti z Breslau do Drážďan,
které vlastně byl na tym nejhorší.
On prodělal oboustranné zánět středního ucha při tim pochodu smrti
a spoluvězni mu nedávali naději na uzdravení nebo, aby to prožil [přežil].
Naštěstí ho položili na selské vůz a které tým - tema otřepama, jak prostě jel,
tak mu ty... ten hnis praskl... nebo tym... vyteklo mu to ven,
tak se ulevil a myslím se zachránil.
Ale za tři léta zemřel.
No a já jsem potom už do teho normálního života přišel během těch třech let,
do toho osmačtyřicátého roku, celkem dobře.
Samozřejmě, že jsem si našel nevěstu
a celkem můžu říct, že jsem se dobře anebo šťastně oženil.
No a měli jsme tři děti a všeci nás maj rádi.
My ani jednu nedělu nejsme doma u nás...
IV: Řekněte mi, Vy jste se vrátil k rodičům do hospodářství po válce, co se dělo s Vaší rodinou v 50. letech?
JP: Tak to bylo nový neštěstí zas pro nás.
Byli jsme jako střední zemědělci eh... jmenovaní jako gulaci,
jako třídní nepřátelé režimu, přestože jsme dobře hospodařili,
ale nebyli jsme teho směru, které nastoupil.
A drželi jsme se celkem statečně, to už jsem byl jako ženaté,
rodiče - tatínek, ten, to byl dříč, které nám pomáhal do... prostě všude, kde bylo potřeba.
Do... do pětaosmdesáti let on pořád dělal, pořád byl schopné.
No, nesměl jsem společensky se zapojovat do žádné práce,
prostě byl jsem odsunuté na vedlejší kolej.
Mě to nemrzelo, naopak, tady místní sedláci mě vždycky,
když byly schůze jako, ten nábor do tech jednotnéch zemědělskéch družstev,
tak mě postavili jako takového mluvčího,
přestože jsem byl nejmladší a protože jsem byl otevřené a řekl jsem si, co jsem si myslel,
tak jsem potom za to trpěl.
To... prostě ta, ten trest byl takové, že se... koho chtěli zničit,
tak se zvyšovaly dodávky, sebraly se stroje, sebraly se samozásobitelský dávky -
to znamená, že jsme se vrátili o sto let zpátky,
že jsme vlastně žili ode dňa ke dňu.
Přestože jsme na pohled měli všecko.
No a ušel jsem snad vystěhování, to bylo to nejhorší, co dělali,
tady byli tři vystěhovaní, že pravděpodobně brali ohled na to, že jsem byl vězněné
a že jsme byli tři bratři vězněni, tak komunisti možná na to brali ohled.
Takže si myslím, že to nám ne prospělo, ale ulehčilo.
IV: Ale na druhé straně jste zase byli sokolská rodina, což přitížilo určitě.
JP: No tak to jistě, ale já jsem ze Sokola byl vyloučené, potom.
V Sokole byly prostě jmenovaný takzvaný akční výbory, jak všude jinde,
a takový lidi, kteří nesouhlasili, tak byli vyloučeni.
Ale to bylo takový víc formální.
Oni se sokoli chovali ke mně korektně.
Zas prostě nebrali to vážně. Prostě museli, protože to bylo nařízený.
A Akční výbor prostě si musel, to byla kterás společenská organizace,
vyloučit všecky, kteří nesouhlasili s režimem.
Takže jsme to... no a po osmašedesátým roku jsem se probudil,
to jsem byl horlivé zastánce té změny socialismu s lidskou tváří,
no a byl jsem na vysoké úrovni na okresu zapojené do akce tehdy
a zas jsem to potom odnesl. Takže...
IV: Po osmašedesátém jste mohl vykonávat jakou práci?
JP: No, to jsem byl na... prostě jsem měl úraz těžké na ruce,
tak mě dali na farmu, jako zemědělskou, do horské vesničky,
kde jsem musel bydlet a hospodařit tam s tema horskéma občanama.
A tam mě měli tak rádi, že mě nechtěli pustit potom, po deseti letech, dom.
Že jsem... to byl prostě takové sociální případ tech lidí,
že měli nouzi nebo bídu.
Já jsem jim přál a jsem jim dovolil něco sebrat,
přestože to bylo trestný, takže tam jsem se vzpružil z teho ze všeckýho.
A mě to hrozně těšilo, že jsem...
já se díval na každýho člověka ne podle jména nebo podle postavení,
ale podle teho, jak... jak žije, jak je sociálně zabezpečené.
Tak jsem měl prostě cit.
A to... proto sú sám tak citlivé.
IV: Ještě se Vás zeptám poslední věc.
Po převratu, po posledním převratu, Vám byl majetek předpokládám navrácen.
Hospodaříte, hospodaří Vaše rodina?
JP: Ne, to už nešlo.
Protože my jsme měli všetko sebraný.
V tym dvadesát... do teho devadesátého roku.
Oni nám to prostě vrátili jako písemně, pomyslně,
ale neměli jsme stroje, neměli jsme dobytek, že.
A na druhé straně jsme byli už oba staří.
Už jsme měli přes tech sedmdesát let
a takže skoro nikdo se tady nevrátil k temu soukromýmu hospodaření.
Protože jsme byli už tak znechuceni tym, tym obdobím,
a hlavně tym násilím, který prováděli do eh... nábor do tech zemědělskéch družstev,
že dělali strašnou chybu komunisti.
Kdyby bévali to dělali postupně, ne násilně,
tak jsme se teho zbavovali možná sami,
protože naše děti už k temu neměli takové vztah, k temu hospodaření.
Že už by nebyly takzvaná posloupnost teho...
Tehdy bylo, že to prostě dědily děcka a zas hospodařily dál.
Takže eh... celkem jsem to období aj té totality,
prožil takovým vlastním způsobem.
Našel jsem si zálibu. Já jsem byl víc poeta taková,
tak jsem rád psal, no a teďky zrovna píšu Kroniku Obce vřesovské,
jako se to vydá knižně, no a ještě píšu Konec selského stavu.
To je na okresu, prostě taková - jednak statistika a způsob náboru.
Bylo třeba tady sto sedmadvacet rodin vystěhovanéch a vězněnéch bylo 102,
sto dva zemědělců a odsezené měli 362 roků, na okresu.
Pokuď to bylo zjištěno.
No, ale hlavně jsem se zapojil do Sokola.
Já jsem byl jako jeden z prvních tady na okresu nebo v Župě prostějovské,
že jsme obnovili Sokol, že získali jsme hromadu členů
a byl jsem sedmnáct let... eh patnáct let starostou Župy prostějovské.
IV: To je krásné...
JP: A teď už užívám jenom to... pozdní stáří. Celkem se cítím zdravé.
IV: To je hrozně důležité.
JP: A mám čistý svědomí.
IV: Pane Přidale, mluvil jste se svými dětmi nebo se svou rodinou
o době válečné, o Vašem věznění?
Vyprávěl jste o tom? Psal jste o tom někdy?
JP: No já jsem o tom psal, ale s rodinou jsem, jsem neodvážil mluvit.
S děckama třeba... jsem jim to jenom tak hrubě nastínil,
ale bál jsem se jim to říct. Já nevím, proč.
Je to chyba, ale zato jsem jezdil,
když jsem byl na té farmě ve Stínavě,
tak jsem jezdil po školách a dělal jsem besedy.
A tam jsem teda se vyzpovídal asi podobně, jak tady teď.
Když jsem ještě měl lepší paměť, takže tam několik tech desítek škol jsem tady na okresu prošel,
kde jsem jim nastínil ty události válečný.
IV: Proč si myslíte, že to je důležité?
Proč si myslíte, že to je důležité o tom hovořit, nezapomínat?
JP: No já myslím, že je škoda, že ta Vaše společnost,
Živá paměť, že začala tak pozdě.
Eh.... všetky ty události, který se odehrály, tak vlastně mladá generace temu už částečně nevěří
nebo nechcou věřit, nebo... A mnozí to zkreslujou.
A to je to nejbolestnější. Ať už jsou to v Lidovéch novinách pan Komárek a takový.
Ti redaktoři, kteří prostě víc nahrávají tem,
kteří nás okupovali.
To byl... Tam se jedná o ten odsun tech Němců, že.
Tak bylo to drastický pro ně, ale zapomínali, co dělali oni s náma už začátkem teda té... teho záboru,
když muselo celý pohraničí se vystěhovat a ti lidi jenom s tím, co unesli,
se mohli tam odsuď vzít. Na to se zapomíná.
No a národ není teď tak, tak sjednocené,
jak byl třeba v tým osmaše... třicátým roku anebo... eh...no, hlavně v osmatřicátým roku.
Ten rok osmatřicáté se mně... pro mě byl takové nejvýznamnější anebo osudové,
že... že jsem našel cestu, kadyma mám jít a co mám dělat.
A to mě... byla... vlastně přivedla rodina k temu,
že my jsme drželi pohromadě.
Ať už bylo jakékoliv neštěstí nebo tragédie,
tak rodiče vždycky nás dali... stmelili.
A ono se to teď přenáší, na děcka a tak.
To bylo dobrý.
Že se málo vypráví o tym a málo píše... Já píšu dosť.
Já jsem psával do novin a takový ty vzpomínky.
A teď jsem byl iniciátorem teho, že se v Praze, v Tyršově domě,
postavil památník všem zesnulém popraveném sokolům.
To jsem o to bojoval, to mě nechtěli bratři sokoli na vyšší úrovni uznat, že je to zrovna potřebný.
Já jsem říkal, že mluvím jménem 3400 popravenéch sokolů,
nemluvím sám za sebe.
A že by byla ostuda, kdyby pro ně, pro budoucí časy,
nebyl postaven důstojné památníček nebo pomník,
aby další generace věděly, že Sokolstvo přineslo nějaký oběti.
Dlouho jsem na tom bojoval, na schůzích v Praze,
až jsem vyřkl, že na to dám sám dvacet tisíc... obětuju a seženu další,
tak teprv se to ujalo.
A zachránil to jeden Američan, které dal na to milion korun.
IV: No to je hezké...
JP: Ale to je ostuda, že to musel být Američan,
že jsme to nemohli dát také my.
Že, ty ostatní sokoli a občané...
Po první světové válce se stavěli pomníky legionářům, zaslouženém legionářům, že,
kteří nás teda se zasloužili o zbudování tehoto státu, v čele s Masarykem.
No a když jsem vzpomněl na Masaryka, tak jsem byl -
ne iniciátorem, ale takovým velkým aktérem teho,
aby se v Prostějově postavil eh... obnovil pomník Masaryku od Otakara Španiela.
To bylo nejlepší jeho dílo.
Na to jsem obětoval taky velký peníze a čas.
No, tam jsem v Praze, když se to potom nakonec uskutečnilo,
tak jsem tam přednášel báseň - jako všem tem spoluvězňům.
Byla tam televize taky, při tym,
a všechny to udivovalo, že obyčejné člověk z venkova,
že přišel a dovedl to tam říct tak důstojným způsobem,
když ti pražští intelektuálové to nedokázali.
Prostě proto, že to neprožili.
A ta básnička - máte ju tam v té knížečce, kterou jsem Vám věnoval.
IV: Moc děkuju. A stejně tak Vám děkuju za výborný, zajímavý rozhovor.
JP: Já taky děkuju, ale nevím, jak to dopadne...
IV: Dopadne to skvěle!