IV: Dnes je 11. června roku 2006 a my jsme na návštěvě u pana Oldřicha Randucha v Ostravě v Kerské ulici,
abychom s ním v rámci projektu dokumentace vzpomínek bývalých vězňů koncentračního tábora Flossenbürg natočili rozhovor o jeho životě,
který by se měl právě týkat zejména vzpomínek na toto období v koncentračním táboře.
Pane Randuchu, my Vám moc děkujeme, že jsme mohli přijít za Vámi, abychom tento rozhovor natočili, dobrý den.
A já se hned vrhnu na první otázku:
Mohl byste nám říct, kde a kdy jste se narodil, z jaké rodiny pocházíte?
OR: Tak moje mládí vzniklo na jižní Moravě v obci Uherského Hradiště, jmenuje se ta obec Jalubí.
Rodiče byli zemědělští dělníci, oba dva.
Otec často bez práce, bydlení bylo nouzové, to znamená na.. v nájmu.
Později takovou menší chaloupku si rodiče koupili. Na..
CM: Já to jenom na chviličku ještě to jenom zastavím asi.. A můžete prosím začít.
OR: Tak pocházím z v celku z chudobné rodiny, narodil jsem se v obci Uherského Hradiště, to jest jižní Morava.
Rodiče byli zemědělští dělníci a vcelku ten byl ten život chudobný, otec často bez práce.
Já jsem vychodil základní školu, pak měšťanku, jak se říkalo.
Vcelku jsem ucházející učení absolvoval, ovšem dál to nešlo, nebyly peníze, to znamená, že jsem na stud.. na studování se nedostal.
Proto jsem se vyučil, tenkrát se tomu říkalo obchodní příručí v obchodě, v potravinách, v železářství v Uherském Hradišti.
No a tak prakticky to mládí..
Pak se nám narodil bratr, ten je o devět roků mladší ode mne.
No a pracoval jsem v tom obchodě až do té doby, než přišel Protektorát, kdy obsadili Němci republiku.
To znamenalo jako ročník 21 jsem byl vystaven tehdejší nasazení do Německa na práce.
Tehdejší úřad práce mě odeslal do Berlína na práce.
Pak se to změnilo a pracoval jsem v Braun.. Braunschweig se to město jmenuje.
V Německu v továrně a naštěstí se mně dostalo po dovolené, že jsem mohl se s..
jaksi s přičiněním známých a kamarádů dostat do bývalého Rakouska ke stavební firmě jako pomocník.
Tato firma se zabývala jednak stavebními pracemi, pracemi pokrývačskými a tak různě.
Tak jsem se zaškolil na tyto, na tyto práce.
A pracoval jsem tam, myslím že od roku 42 až do té doby, než došlo k mému, k mému teda případu.
K mému stíhání za určité věci, které se udály.
Tuto firmu pak převzala armáda německá, to znamená Wehrmacht, protože ten majitel narukoval.
A my, co jsme tam byli čeští dělníci, nebo, nebo i jiní pomocníci, tak jsme byli nasazení na vojenské práce.
Bylo to v prostředí vojenském, Vídeňské Nové Město, v tomto Rakousku.
Tam jsm.. byly různé továrny na zbraně, sklady velké.. na zbraně, kde se toto.. ty..
Takovým vlakem jsem tam dojížděl do tého, do toho prostředí.
Takže.. tam prakticky byla ta práce dost nebezpečná.
Zejména tenkrát, když začaly nalétat americké a anglické letadla a začaly tuto oblast denně a denně bombardovat, že.
Čili tyto, tyto nálety jsme prožívali intenzivně, já osobně, že.
A dost docházelo na těch civilních zaměstnancích, zajatcích a trestancích, kteří tam pracovali, hodně teda k těm smrtícím účinkům,
kdy ty bomby zabíjely tyto lidi.
Já jsem tam.. prosím.
IV: Mohla bych se zeptat.. Já bych se chtěla ještě vrátit o pár let zpět na rok '38.
Jaké na něj máte vzpomínky?
Mnichovská dohoda, následně odtržení pohraničí a vznik Protektorátu.
OR: Ano.
CM: A jenom jestli byste se mohl dívat pořád do očí, prosím.
OR: Ano, už se dívám.
CM: Slečna je má takový krásný..
OR: Jé, jé, to, to.. Ano, ano, je to tak, no jenže člověk ty oči takové no vždycky..
Já totiž.. Po.. Můžu mluvit, jo?
CM: Můžete, no, jo.
OR: Po pravdě řečeno, já mám jenom jedno oko, víte?
CM: Aha.. Tak to se omlouvám.
OR: No a já mám to druhé vadné, víte? Od narození, víte?
CM: Jo.. Aha, aha, to jsem nevěděl.
OR: No, i když jsem byl voják, že, všecko, takže všechno, takže..
CM: Tak to zkusíme.
OR: No, takže se vrátíme k tomu osmatřicátému roku.
Toto období toho osmatřicátého roku mě vlastně zastihlo v zaměstnání.
Kdy jsem pracoval jako obchodní příručí, prodavač, že.
No a vcelku to prakticky jsme to tak vnímali, že tam přijeli Němci, že obsadili to město, jmenovitě to Uherské Hradiště.
Takže jsme prakticky zůstali tak až do té doby, kdy jsem byl povolán teda, abych přišel.. abych šel na práci mimo.
Byl jsem propuštěn ze zaměstnání a, a jak už jsem opakoval, tak prakticky jsem musel do toho Německa, že.
No a pak jsem do toho, dostal se do toho Rakouska na tu práci a..
na tých vojenských oblastech, kde jsem pracoval.
Moje práce později závisela.. nebo byla taková, že jsem prakticky ty budovy, ty vojenské budovy, ty sklady maskoval.
To znamená, že jsem německy říkali, mě jmenovali mě Teermeister.
To znamená, že jsem prakticky barvami různými, barvami jezdil, chodil po těch střechách.
A když se postavily sklady, tak jsem je maskoval, no, že.
Různé takovéto stěny a všechno, tak, aby to z těch letadel údajně nebylo, nebylo vidět, že.
Ono to, ono to stejně nepomáhalo, protože jsme to třeba zamaskovali a pak se to ihned rozbilo, že zase si nestihli.. s těmi bombami, že.
Ta příhoda, která se stala, která byla pro mě dost tragická, vznikla tím, že jsem byl..
vyzván na takový velký objekt, kde byly, byla spousta těch zajatců a různých lidí, kteří tam nakládali, nakládali zbraně,
vagony tam byly, že, byly to velké objekty.
A údajně se ta střecha měla také zamaskovat a bylo..
Přijeli důst.. důstojní za mnou, abych teda tohleto provedl.
Jsem odmítl, že to udělám až na druhý den, že ještě nejsem hotov s jinou prací.
Takže oni to akceptovali, ovšem tak okolo jedenácté hodiny v noci se stal velký výbuch, explodovalo to.
Byla tam, jestli tam byla sabotáž, to se neví, zkrátka jo, vyletělo to všechno do povětří, hořelo to tam dva dny.
Jsme to, byl to, bylo to teda pro Němce takový malér, česky řečeno.
Ovšem pro mně to byl důsledek toho, že si na mě vzpomněli a když jsem se vrátil domů,
protože jsem bydlel jsem v Badenu u Vídně v ubikacích, tak už na mě čekali a byl jsem teda zajištěn, zavřen.
Seděl jsem tři dny v tem, v tom kriminále.
Vyšetřovali mně tak jenom maličko, protože já jsem řekl, že o takové věci vůbec nejsem informován a podobně, že.
No a pak mně řekli, že nesmím ani se nikam vzdálit, že ta věc se vyšetřuje, že to je sabotáž.
No tak mně nezbývalo nic jiného, jedině se rozhodnout.
Tak ještě tu, ten samý den, kdy mně propustili v noci, jsem sbalil kufřík, co jsem měl a odjel jsem na hranice do Břeclavi.
Tehdá se to jmenovalo Lundenburg, a protože jsem znal tu cestu tam v noci, tak jsem se pěšky vydal do Protektorátu.
Bylo to..
IV: Můžu se zeptat, seznámil jste se někdy s výsledkem toho vyšetřování, bylo Vám známo, jak to dopadlo?
OR: To už ne, to už jsem se tam nevrátil, že. To už jsem se tam nevrátil.
Pak.. To bylo v dubnu. V dubnu v čtyřiačtyřicátém roce.
No a teď samozřejmě, to asi tak za, za 14 dní, za tři týdny, už bylo Gestapo, už mně Gestapo začalo hledat.
Hledali mně různě, já jsem samozřejmě doma nebydlel, že, bydlel jsem, kde se dalo, že.
I v lesích, u známých jsem bydlel a.. No a zkrátka a dobře, tak jsem se skrýval.
Až na říjen, myslím, že to bylo v říjnu ve čtyřiačtyřicátém, kdy naneštěstí jsem se přišel domů přišel podívat, na rodiče a tak..
Bratranec mně přemluvil, abych u nich přenocoval.
A naneštěstí se stalo to, že ta obec byla obklíčena německou armádou celá.
Zavřená byla. A domovní prohlídky byly.
Zajistili nás, teda mně našli, našli na té půdě mně našli.
No, takže jsme.. On.. Myslím, že nás bylo asi třicet, včetně starosty, kde nás odvezli do Uherského Hradiště do věznice.
No a tak potom nastala ta pouť k vyšetřování, až jsem po různých těch věznicích, až jsem skončil v Kaunicových kolejích v Brně.
IV: Pamatujete si na výslechy, jak probíhaly?
OR: Myslíte, myslíte té, to vyšetřování?
Vyšetřování provádělo tenkrát už Gestapo, protože byl závěr, oni sami vynášeli rozsudky, které jsem podepsal.
Můj rozsudek byl do konce, do koncentračního tábora až do konce války, tak jsem to podepsal.
IV: A co stálo v rozsudku jako obvinění?
OR: Sabotáž. Sabotáž.. na, na německém území.
A z toho koncentračního.. z toho, z toho.. v těch Kaunicových kolejích pak kde jsem pobýval několik měsíců,
jsme se v lednu, v lednu v pětačtyřicátém v noci nás transportovali do toho Flossenbürgu. Byl..
IV: Mohli bysme se ještě chvilku zastavit u těch výslechů, jestli chcete o tom pohovořit?
OR: Víte, ty výslechy se konaly hlavně, hlavně v Brně.
Tam by to, tam, tam, tam na to vedení toho Gestapa, tam nás, tam mně vždycky odvezli, tam mně vyšetřovali.
A tam jsem taky ten rozsudek teda podepisoval, že.
IV: A jak se k Vám chovalo Gestapo?
OR: Víte, já jsem uměl německy, že, jsem mluvil německy.
To znamená, že nepotřebovali tlumočníka, takže jsem neměl nějaký takhle násilí na sobě žádný, že.
IV: A byl jste svědkem nějakého násilí na ostatních vězních?
OR: Pokud se týká Kaunicovejch kolejích, tak jsem vposledku dělal takovou funkci po popo.. po podepsání toho rozsudku, že jsem..
Že jsem jezdil po, po budově a roznášel jídla.
Takže jsem prakticky s těma vězněma občas něco i promluvil.
No ale byl jsem svědkem těch, těch vražd, které tam oni prováděli.
Pod svatým Václavem, když stříleli ty.. Když stříleli ty, ty, par.. většinou ty partyzány, které chytli.
A v posledku různé, takže to jsem byl svědkem.
Koukal jsem se na to i přes okno z chodby.
Jinak nikdo nesm.. Když, když začaly tyhlety popravy, tak nesměl se nikdo objevit na nádvoří, že.
Všechno se zavřelo a konaly se popravy.
Přijeli je s těma vězněma, tam je svázal.. svázali ruce.
Byla tam, byla tam taková hromada písku, že.
A jak on klečel, tak do něho ten.. popravčí, ten esesák kopnul, on spadl a hlavou spadl na ten písek, a tak takhle je teda stříleli.
To jsem toho byl svědkem.
Předtím tam věšeli, ale pak už stříleli jenom, že.
No tak jsem se dostal do toho koncentračního tábora v těch nákladních vlacích, tam byla jen pouze sláma, nic jiného.
Cestovali jsme ani nevím, jak dlouho.
Když ve Flossenbürgu.. ve Floss..
IV: V jakém to bylo ročním období?
OR: Zima, v lednu.
Začát.. začátkem.. Hned po Novém roku bylo ve Flossenbürku tam bylo hodně sněhu,
tak jsme z toho nádražíčka tam šli pěšky, celý průvod, celý transport tím sněhem.
Už tam při tom transportu někteří se káceli, ti nemocní starší lidé.
Už.. Tak naštěstí je tam ještě tenkrát nestříleli tihleti, ti průvodčí, průvodčí, ti esesáci.
Ale drželi jsme je, že, potom pokud nebyli mladší, pod paží a takhle jsme je vedli až do toho koncentráku.
No když jsme tam přišli, tak v prvé řadě celý ten transport šel do, do těch podzemních umýváren.
Tam se to všechno vysvléklo, že, a tam nastaly ty sprchy.
Sprchy byly takové, že, že byly studené i teplé, na střídačku.
Tam jsme dostali takové..
Napřed tam od každého brali nějaké cennosti, hodinky, že, pokud někdo měl, jo.
Tak to si brali do takové velké, tam stál Gestapák, dozorce, a krabici a teď to tam všecko sbíral, že, do toho.
Pak jsme dostali ty hadry všelijaké - kabáty, gatě, že, staré.
No a pak nás nahnali do takového lágru, který bylo právě pro ty příchozí.
Jinak tam byla asi takových šestnáct, dvacet bloků - to už byly potom normální bloky, kde se spalo.
Tento sběrný lágr ten byl takový, že tam bylo pět, pět těch postelí nad sebou.
A protože ten koncentrák už v posledku byl strašně plný, že, protože tak jak jsem se dočetl, že tam už bylo asi sedmnáct, osmnáct tisíc lidí,
kdežto kapacita byla tak na tři na čtyři tisíce.
Tak si dovedete představit, jak to tam vypadalo, že.
Jsme spali na jedné posteli až tři lidé, že, nad sebou.
A to tam bylo to vedení, byli tam ti kápoši a ti někteří vězni, kteří vykonávali ty práce.
Jinak ty..
IV: Jak se tam k Vám chovali ty kápové?
A jak vzpomínáte na německé dozorce?
OR: No, vzpomínám si, ty.. Museli jsme se některým vyhýbat, že.
Naštěstí tam byli známí moji, dva tam přišli, kteří jak se dozvěděli, že přišel transport z Moravy, okamžitě se tam někde začali potloukat.
Mluvili jsme s nima a říkali: „Tomu se vyhýbej, tomu se vyhýbej, protože ten okamžitě zb.. hodí tou.. a bije vězně a tak“.
Jednomu jsme tam říkali „krvavý Max“.
O tom ještě se zmíním.
To byl též, ten tam měl na svědomí několik, několik lidí, které ubil.
No tak tam jsme byli..
Bylo to tam hrozné, protože už v té době se vlastně tam hromadily mr.. mrtvá těla, že.
To bylo, jak je přiváželi z toho východu, zejména potom z Osvětimi a tam z těch východních koncentráků, kteří byli zmrzlí, že.
Byl, byly to zmrzlé mrtvoly.
Že, kost a kůže a celé haldy, protože ta..
Kremator.. to krematorium nebylo příliš velké, takže se to nestačilo pálit, tak to pálili na hromadách, že.
Vždycky kolem dřevo, dřevo, polili to a tak to pálili takovýmto způsobem, ty mrtvé.
A jinak jsme kolem toho, těch mrtvých jsem chodil, že, nedalo se nic dělat, že, protože to leželo stovky a stovky.
Tak podle mého odhadu, že. Pak..
IV: Na jakou práci jste byl přidělen?
OR: Hned to řeknu.
Asi tak za pár, za pár dnů, tři čtyři dny.. začali nás vyslýchat.. ti kápoši, a značili si, kterého jsme povolání, jakého jsme povolání.
Tak jeden mluvil, že je tím, druhý, že je tím, že, ti vězni.
No když přišla řada na bratrance a na mně, který tam spolu se mnou byl, tak ten říká, víš co, já se napíšu, že su kuchař, ale kuchař nebyl, že.
Jsem říkal, to se nemůžeš dostat do kuchyně, protože to je, to je absolutně nemožné, že.
Napiš se, já sem se napsal jako zedník, že, jako zedník jsem se napsal a..
No, a on se do té kuchyně dostal, měl štěstí, že, potřebovali tam, tak byl v kuchyni, že.
IV: A vy jste pracoval jako zedník potom?
OR: Já jsem nepracoval jako zedník.
Já jsem čekal na to, kdy mně odešlou do, do těch pomocných lágrů.
To je jak buď byl třeba ten, kde jste včera byli, že.
IV: Rabstein.
OR: Rabstein, no.
Ty pomocné lágry ty byly v lesích, ty byly v lomech, ty byly na Pot.. hodně na Protektorátu a v Německu, že jo.
V Litoměřicích, pokud jsem.. pokud moje známosti sahají, no..
IV: Vy jste v té době už měli nějaké povědomí o existenci těchto poboček a jakých..
OR: Věděli jsme, věděli jsme, říkalo se tomu komanda.
Tamty komanda, to, to jsme se samozřejmě dozvěděli, že ty informace tam kolovaly samozřejmě.
Že támhle, támhle, támhle, tak ta skupina třeba třiceti vězňů, padesáti vězňů, že podle toho, jak tam potřebovali v tem, v těch lág.., v těch pomocných lágrech.
Můj kamarád, který tam byl, už tam byl roky a měl vcelku tam známé některé ty kápoše, že se co říkalo lidově, tak říká:
„Prosím tě ty absolutně nemůžeš jít, protože bys to neprožil, já se pokusím tady tě dostat v místě na práci.“
No, tak jsem čekal, že se to uskuteční a měl jsem, měl jsem opravdu štěstí.
Tam dříve v tom kamenolomu, když se těžila žula, tak byla vel.. taková velká budova, kde se ta žula opracovávala.
To Němci potom zrušili a otevřeli tam, otevřeli tam Messer.. Messerschmitt myslím to byla firma.
Výrobu letadel.
Já říkám. „Musím tě v každým případě dostat do té továrny.
Tam.. V každém případě.
Musíš stále tvrdit, že jsi automechanik, že jsi mechanik, letecký a že tomu rozumíš.
Musíš lhát, jinak by to bylo špatné."
Tak opravdu se mu to podařilo prosadit, tak jsem byl potom jsem tam..
To moje komando bylo zrušeno a já jsem byl potom vybrán do té továrny, a tak jsem,
byl jsem přidělen, přidělen na, na montáž křídel na Mess.. leteckých na Messerschmitty.
Pracoval tam zajatec.. Ono tam bylo hodně ruských zajatců v tom koncentráku, byl to pilot.
Senior odborník, tak na mě podívá, já jsem přišel jako chudáček.
Se na mě podívá, říká: „Što, ty niet mechanik?“
Já říkám: „Nejsu mechanik.“
„Neboj se já ti to ukážu, co budeš dělat.“
Tak jsem se skutečně zapracoval, no na těch křídlech jsem dělal, no.
Ono se už pak dělalo i nedělalo, protože když nebyly součástky, ty letadla hodně už lítaly také nad tím koncentrátem, ty americké.
Bombardovací. A fronta se blížila.
Takže už prakticky ta práce tam nebyla.
Tak to pracovali jsme dvanáct hodin denně jsme dělali.
V noci nebo ve dne, podle toho, jak se to střídalo.
No a pak jsme šli na, na svoje na ty baráky, na ty, kde jsme byli přiděleni.
Já jsem byl přidělený taky do toho jedného baráku, vidím ho tady, kde jsem byl přidělený.
Byla nevýhoda ta, že obyčejně se některý ten vězeň tam vyspal, který měl vši, protože vší tam bylo strašně moc.
No a ty vši roznášely nemoci - tyfus, že.
Já jsem ten tyfus dostal, že jo.
Tak jsem se dostal do té jejich, do toho Krankenhausu, do té jejich nemocnice.
Do těch baráků, které k tomu byl určené, no.
Ovšem to bylo také, bylo to otřesné to bylo, že.
Byl jsem asi dva dny nebo tři dny v bezvědomí, v agónii.
A s.. a no vím, že mně to říkal druhý vězeň, který spal pode mnou, že,
že jsem, že mně položili vedle vězně, nějakej Ital to byl, kterej tam vedle mně umřel, že.
Že jsem tam pak prakticky byl sám, no ale pak jsem.. slyšel český hlas.
Někdo na mně mluvil česky.
A říká: „Už jsi, už ses probudil, už jsi v pořádku?“
Já říkám: "Ano."
"Tak prosím tě, musím ti dát pár rady.
Já tady spím pod.. vedle tebe a jsem tako.." To byl to takový pomocník, takový vězeň to byl.
Byl to zubní lékař z Veselí nad Moravou.
No, a říká.. A dělal tam takového pomocníka v té, v té nemocnici.
Říká: "Tak já ti dám takové rady: Nepij vodu, že.
V žádném případě nepij tady vodu, protože ta by, to by tě, to bys to, no, že..
A když ti budeš mít velkou žízeň, tak si pouze namoč jako nějakej hadr a omoč si rty, ale v žádném případě, v žádném případě teda nepij vodu."
No tak jsem moc.. slezl dolů z té postel.. z té palandy a na ten, na ty klozety, no ty byly otřesné.
Protože oni už, oni už když některý byl tak dalece nemocen, že.
Ta kontrola byla taková, že při.. každé ráno přišel SS-Mann v bílém plášti a díval se na.. teploty ty se měřily.
Když někde byla stále nad čtyřicet, že, moc měl, tak nařídil odnést na záchod, že, aby tam umřel, že.
Protože potřebovali postele pro další, no. No tak se stalo..
IV: Právě na to jsem se chtěla zeptat, jak vypadala v uvozovkách lékařská péče na tomto oddělení.
OR: Ne, nebyl nic. Lékařská péče žádná, že.
Jenom se měřily, měřily, ta teplota se měřila.
No ono byl někdy kumšt, opravdu se do toho záchoda dostat, protože, protože tam leželo spoustu už těch mrtvých nebo umírajících.
Nic, opravdu nic nenadsazuji. Je to tak, takže jsem, abych se dostal..
IV: To tam nikdo neodklízel? Nikdo se o to nestaral?
OR: Oni to možná odklízeli potom pozdější, že, nevím, někdy později.
Ale ono se staly případy, že jsem někdy musel i přes, po těch mrtvých jít, abych se dostal ke kohoutku s vodou, že.
Tak taková, taková byla teda situace.
Takže když u mně ten, tenhleten zubní lékař, kterého jsem vzpomínal, začal mně nosit, to byl asi pravděpodobně aspirin.
Aspirin to byl, mně denně mně to nosil, že, tak jsem to užíval jsem to třikrát denně.
Stejně to mělo také vliv na to moje, na ten můj zdravotní stav, no.
Já jsem mladý jsem byl, no tak jsem to překlenul, jak se říká, že.
Po nějaké té době, asi, ja nevím, nepamatuju, jestli to byl týden, nebo jak dlouho to bylo, jak dlouho jsem tam ležel.
Přišli s nosítkama, naložili mě a odvezli mě do jiných táborů.
To byly takové už kteří se, kteří nebyli tolik nemocní jako rehabilitační nebo tak nějak bych to nazval.
Ty byly tam na konci to.. na konci toho koncentráku v tém prostoru, kde byly tři nad sebou ty lágry a tam byli už takoví co nebyli tolik nemocní, že.
IV: Tam už ty podmínky byly lepší..
OR: Tam nebylo nic.
IV: Dá se to nějakým způsobem srovnat?
OR: No tam nebylo nic, tam jsme, aby nám nebylo zima, tak tam byly kamna.
Kamna, kde jsme si topili, pak už nebylo čím topit.
Jídlo se nosilo jenom jednou denně.
Jednou denně nějaká taková šlichta na misce.
A už jsme.. už fronta se blížila, tak jsme čekali, čekali, co se, co se bude dít.
Setkal jsem se tam i s těma s dvěma kamarádama, kteří byli v tom samém transportu z té obce naší,
protože z té naší obce, jak jsem vzpomenul, bylo třicet šlo do toho koncentračního tábora, třicet nás tam šlo.
IV: Vzpomínáte na Vaše spoluvězně?
Máte nějaké vzpomínky, které se vážou na toto období?
OR: No já o nich, o nich budu, já o nich budu mluvit o těchto, o těch dvou.
Pak najednou..
To bylo, protože, protože už nebylo, nebylo prakticky co jíst, tak jsme vyběhli všichni, co jsme mohli trochu chodit, z toho koncentráku hledat něco k jídlu.
To už všelijaké takové hlášky byly, tam u kuchyně je obilí, tam u kuchyně je to, že a tak dále, tak jsme si prakticky vařili obilí.
IV: To jste mohli odejít už..
OR: Z tama jsme mohli odejít, ano, tam jsme mohli ven.
IV: A ti němečtí dozorci Vás nějakým způsobem..
OR: Tam ne, tam to bylo, ne, ne, tam jsme mohli.
Tam jsme museli jsme dávat pozor, protože na věžích stále ještě byli, byli ti dozorci, kteří stříleli z těch věží, tak my jsme museli dávat pozor a..
IV: V kterém to bylo období?
To byl duben '45?
OR: To bylo v březnu.
IV: V březnu.
OR: V březnu. V dubnu došlo k osvobození.
To bylo to, to bylo to období už toho, toho chaosu, takového, které se tam, které se tam už událo.
Protože ta fronta už se prakticky blížila.
Vyvrcholení toho bylo potom, že najedenkrát jsme viděli, že se nad, nad každým lágrem plachty vyzvedávají, že se jakoby se ten tábor vzdával.
Letadla americké lítaly, tak se čekalo, že nějaké výsadky tam budou a všichni ti dozorci, co jsme viděli, jak do těch lesů utíkali, že, všichni ti dozorci i ti kápoši.
Utíkali do lesů pryč, že.
Takže koncentrák byl sám.
A tam začali se blížit v civile tak staří, staří takoví Němci, že, okolo koncentráku k hlavní bráně přišli s puškama na ramenou.
Staří už fotři, že.
Údajn, údajně ten koncentrák byl předán tomu obci, té obci, aby ta obec nějak to hlídala, aby ty vězni nemohli se dostat ven.
Protože elektrika už nešla, která ty dráty už v drátech už žádná, žádná elektřina nebyla.
A čekalo se, až ta americká armáda teda se tam dos.. se tam dostaví, do toho, do těch prostorů k tomu koncentračním táboru.
No a to trvalo, to trvalo, to byl jako jeden, to trvalo tak asi dvě hodiny a naráz se to muselo stáhnout pryč a oni se vraceli zpátky.
Vraceli se všichni zpátky a na, a okamžitě byla nařízena evakuace toho tábora.
Takzvaný pochod smrti.
A už se řadily transporty, oni ti, ty, ka.. ty kápoše, to byli zejména potom ti, ti s těma, s těma zelenýma trojúhelníkama, to byli vrazi, že.
Kteří tam dělali ty kápoše, většinou ti vrazi.
IV: Jak byli označováni Češi?
OR: Červení. Červený trojúhelník jsem měl.
Cikáni černý, Židé, Židé, ti měli tady takový ten.. kohout, tak jak to mají teďka ti mod.. moderní kluci tady, to měli vyholené Židi.
A měli hvězdy.
To tam ještě byli Židé.
Tak teď n..
IV: Mohla bych se ještě zeptat na období dřívější?
Měli jste nějaký kontakt s obyvatelstvem jako tábor s vnějším světem, s civilním obyvatelstvem?
CM: Tohleto už necháme na druhou kazetu, prosím.