CM: Tak zase poprosíme o klid.. A můžeme.
IV: Pane Randuchu, chtěla jsem se zeptat, přímo v koncentračním táboře, jaké jste měli kontakty s vnějším světem?
Bylo možné se dozvědět například o politickém dění, o politické situaci a tak dále?
OR: Tam ten život v tom koncentračním táboře byl tak, že prakticky.. to byla práce, která, která, která trvala 12 hodin, teda u mojí osoby, že.
Pak se šlo na ubikaci.
Předtím se čekalo na tu chudou, chudou stravu, která se dávala.
To bylo opravdu ubohé, to byla taková řepa, že, v poledne, že.
K več.. k večeru nějaký kousek nějakého koňskýho salámu a krajíček chleba, bylo to velice, velmi málo, že.
Takže nějaké takové ty rozhovory mezi vězni byly jenom pouze na těch.. u těch známých, u těch ubikací.
Protože ten sama ta skladba toho lágru se skládala z různých národností, že.
Tak se mohlo stát, že třeba v jednom kon.. v jednom lágru byli dva Češi, jenom, že.
Tak to bylo třeba v mojem případě, že.
Jinak ten lágr se vyprazdňoval většinou přes den, protože ti.. ehm..
Ten koncentrák sám, tam jich snad bylo stovky lidí na různých těch úsecích, těch pracovištích tam, takže..
IV: Měli jste i kontakty s civilním obyvatelstvem?
OR: Ne, žádný, žádný, ven se nesmělo.
Pokud se šlo, pokud se šlo v transportu na práce, tak se počítali ti vězni.
Počítali se a když se vraceli zpátky, zase se počítali na té bráně vstupní, takže tam nebylo, nebylo možno se dostat žádným způsobem ven.
Údajně, jak jsem se dozvěděl, v minulosti někteří se pokoušeli různým způsobem dostat ven na svobodu.
No a buď skončili v těch elektrických drátech, nebo je našli.
Byl snad.. Byl tam jeden případ, který byl před námi, kdy při transportování v bednách těch, těch leteckých součástek z toho,
z toho koncentráku ven se dva vězni nějak tam schovali v těch bednách, že.
Ale oni je stejně potom objevili a snad údajně je potom v koncentráku tam na tom náměstí věšeli, že.
Čili nebyla tam absolutní možnost.
Toto, co se děje venku, to jsme se dovídali opravdu jenom tak, že fronta je tam, nebo není tam, že.
To, co nám z doslechu někteří spoluvězni řekli, nebo tak.
Nějak jsme s dozorcema jsme nekomunikovali, protože to bylo nebezpečné, že.
Teda..
IV: Byl jste přímým svědkem nějakého pokusu o útěk nebo následných trestů, které byly velmi tvrdé?
OR: V té době už ne, když jsem tam byl, protože to, to bylo období, kdy už prakticky se blížil závěr celé té perzekuce takovéto koncentrační, že.
Takže tam prakticky už nemohlo, nebyl, nebyl nějaký takový a i ze strany těch SS-manů nebyl nějaký zájem.
Oni už podle mého názoru víceméně si, si hleděli zachránit svůj život před frontou, před vojskem, že, americkým, že.
Vrátím se tam k tomu, k tomu.. pochodu smrti, který byl vyhlášen poté, když se vraceli všichni ti, ti dozorci a ti vězni a nařídili transporty,
které začaly z toho koncentráku vycházet ven do, do lesů a sice, sice do, do dalšího koncentračního tábora,
který byl na tehdejší rakouské {správně: německé} půdě a sice v Dachau, že.
Bylo to.. Vzdálenost byla 250 kilometrů, pokud vím, že.
Tak odcházel třeba například můj bratranec, že, i ten můj kamarád, i další kamarád odcházeli, ještě za mnou přišli, že, se rozloučit, že.
A pak tam zůstali jenom ti nemocní.
Jednak ti nemocní, kteří byli v těch, v těch nemocničních lágrech, a potom my, co jsme byli v těch rehabilitačních lágrech ve třech, že.
Celkem tam zůstalo takových patnáct set, možná kolem dvou tisíc lidí, kteří ten..
Teď samozřejmě my čekali, co, co s námi bude.
Proslýchalo se, že, že nás chtějí teda postřílet všechny, že.
Zejména tedy ty test.. ty nemocné.
Ale najednou se objevi.. objevili dozorci, všeci ven, co jsme tam byli v těch, v těch lágrech rehabilitačních, jak, že to tak nazývám.
A řekli nám přes tlumočníky, že budeme taky transportováni pryč, ovšem že je výjimka u nás, že nás odvezou vlakem, to znamená vagónama.
Vagóny že jsou přistavený a že tohleto.
A kdo chce, že může takto jít, ale kdo nechce, tak musí jít pěšky.
Samozřejmě, že jsem nad tím přemýšlel a i s tím kamarádem, ten třetí, ten byl ubytovaný v dalším, v dalším lágru nad námi.
A já jsem říkal, poslyš, ale to, to je nějaký podvod.
To není možný, vždyť elektrika nejde, vlaky už určitě nejezdí.
Tak tam byla taková lokálka z toho okresního města k tomu.. do toho Flossu.
Tak já se nepřihlásím.
A přihlásilo se jich hodně, počítám tak ze tři sta, ze čtyři sta se přihlásilo..
I ten třetí náš kamarád se přihlásil také.
My ne. Já jsem se nepřihlásil a on se ten kolega přidal ke mně.
Tímhle si prakticky zachránili život.
Ti, ty, co se přihlásili, ty odtransportovali pryč někde do lesů.
Pak jsme se dozvěděli od amerických vojáků, že byli všichni postřílení, že.
Nás co tam, co tam zůstalo, tak naráz přijel, to si pamatuju, jako by to bylo dnes, přijel na motorce esesák a říká "Alles zurück", všechno zpátky, tihleti lidé nemohou jít, je nakaženo..
Protože jsem rozuměl německy.. Je nakaženo, nakaženo obyvatelstvo tyfusem, že.
Tak tím jsme si vlastně zachránili, zachránili život.
Pokud jsem byl, byl informovaný, tak pouze asi dva ty transporty se dostaly do toho Dachau.
Mezi nima je jeden můj, můj kamarád, taky se tam dostal do toho Dachau.
Ty zbývající potom už do.. bojem, armáda, jak se říká, osvobodila po těch lesích, jak armáda americká postupovala, že.
IV: Jak vzpomínáte na osvobození koncentračního tábora Flossenbürg americkou armádou?
OR: Hned to řeknu..
Údajně, nevím přesně, mluvilo se, že, že bylo zavražděno z těch patnácti tisíc lidí, kteří šli na ten pochod smrti, že bylo pět tisíc zavražděno.
Je to možný, že, je to možný, že bylo pět tisíc zavražděno.
Kteří už nemohli jít, že jo, oni je jednoduše postříleli, že.
No prý, podle mojeho kamaráda i toho bratrance, kteří ten pochod absolvovali, říkali, že to bylo hrozné.
Jídlo nebylo, tak, tak hledali něco, teda jedli cokoli našli na poli někde, zkrátka..
Spali venku a.. no hrozný.
IV: Vy sám jste neabsolvoval pochod smrti?
OR: Já ne, já jsem, já tv.. já tvrdím to, co jsem říkal, že jsme tam zůstali.
No a teď protože jsme byli hladoví, nejedli jsme tolik dní, no tak ten jeden vězeň, byl to, byl to, byl to Rus, byl to důstojník, zajatec, mě navedl a říká:
„Pojď se mnou, tady půjdeme tady do vesnice, něco seženeme k jídlu."
Protože už byly rozstříhané drá.. dráty, jsme se dostali ven, že, prolezli jsme.
IV: To bylo po tom osvobození?
OR: To bylo, no to bylo před tím ještě, před tím, no.
Než, než americká.. to bylo dopoledne. Oni přišli odpoledne, no.
No tam jsme potom..
To byly takhle vilky, ony jsou tadyhle i dokonce na fotografii, tady jsou znázorněny.
Tam bydleli ti hlavní potentáti, ti esesáci a to esesácké důstojnictvo.
Jenže mezi tím už tam byli vesničané, kradli, že, brali to, otevírali to násilím ty vilky.
Dokonce jsem tam viděl i koňský povoz, ten tam měl všechno možný naložený z té vesnice a už to odváželi.
No my jsme se dostali asi do dvou vilek, ale žádné jídlo jsme nenašli.
Tak jsme ještě chtěli zkusit třetí a, a už jsme slyšeli vojáky americké, jak stříleli, že, do vzduchu po nás, že.
Tak jsme utíkali zpátky tak do, do tého do toho tábora, no a pak přišli.
Skutečnost byla taková, že my, co jsme mohli chodit, co.. tak jsme všeci vyšli ven, že.
Nosili jsme ty americké vojáky na ramenách, že.
Bylo to, bylo to takové..
Pak přijely, přijely auta americký, štáb, přijel štáb, uzavřel se koncentrační tábor, brána se uzavřela, že.
A nastal potom už jiný život.
My Č.., co jsme tam byli Češi, já nevím, kolik nás tam bylo, přes sto asi.
Stopadesát nebo.. Přes sto něco.
Tak jsme si tam vybrali samostatný lágr, ten se vyprázdnil, tam jsme všeci byli v tomhle, tomhle českém lágru.
Jsme si stanovili vedení, tam byli vcelku..
Například tam byl generál Žák, docela na něho, na něho vzpomínám.
A byli tam i takoví bývalí vládní činitelé za bývalé republiky někteří, tak jsme si je zvolili za vedoucí jako organizátoři, že.
Tak abysme potom měli tam s tím to jednání s tím americkým vedením, všechno, mohli tam projednávat s nima.
Byla otázka stravování, že.
Žádné konzervy jsme nedostali, protože, to bylo v pořádku, to nám nedali, ale okamžitě přijížděly, přijížděly vozy z té vesnice s dobytkem zabitým.
Hovězí, krávy, to se to vařilo se tam polívky, že, takové ty jídla.
Já jsem tam hodně chodil, chodil do ke kuchyni, tam byly velké nádrže kysaného zelí, tak to jsme konzumovali, to bylo náhodou výborný, že.
To se jsem, nosil jsem toho plné šálky, s kamarádem, no a no a tak jsme potom čekali, co se, co se bude dít.
Oslavoval se tam potom taky konec, že.
Někteří ti vězni, co byli zřejmě na takový ti.. vojáci, co to byli, tak se dali k dispozici Američanům.
To si pamatuju několik, kteří šli ještě vyhledávat ty uprchlé dozorce v lesích.
Tam jsem vy.. vy.. pak tohleto začalo praktikovat.
Přivedli toho, jak jsem vzpomenul, toho „Krvavého Maxa“.
To byl ten, který ubil.. To byl zločinec německý, který ubil spoustu lidí.
Tak jsme vyslali petici k Ameri.. Američanům, k americkému vedení, že ho chceme si odsoudit sami jako vězni.
Měli jsme, dali jsme výčet, co všechno způsobil tam v tom koncentráku, kolik lidí ubil.
Tam byli starší, samozřejmě, už kolik roků, tak to znali tu situaci, jaká tam byla.
Odmítli nám ho vydat, že.
Odmítli nám ho vydat, že musí mluvit a kdesi takové, že musí ho vyslýchat jako a odvezli ho někam, někam pryč.
Po něk.. Pak samozřejmě se konalo dezinfekce, že, koupel, koupele, to dost..
Nové nějaké takové jsme si vybrali, nové ze skladu..
IV: Seznámil jste se s osudem tohoto „krvavého Maxe“ potom?
OR: Ne, potom to jsme už potom nevěděli nic.
Tak potom, pak jsme šli do těch skladů, tam byly sklady různých oblečení, velké sklady tam byly.
Jednak po těch vězních, že, oblečení, a pak tam byly i nové věci, tam bylo strašně moc prád.. látek všelijakých.
Já jsem si tam vybral kalhoty, kabát, košile, že a takové věci.
Nemohl jsem to stejně použít, protože napřed se to muselo dát do pecí dezinfikovat, že, teprve pak jsem to mohl oblíct.
Čili bylo, bylo to takové už..
Nebylo tam moc lidí, ale přesto se to řídilo.
Už bylo tam takové řízení od těch Američanů.
Byl tam lékař, lékař tam byl, který zač.. začal ošetřovat ty nemocné, co tam, nemocné na.. co měli ten tyfus v těch nemocničních lágrech.
No a za nějakou dobu, já nevím, jestli to bylo týden nebo co,
přijely, přijely auta nákladní, americké vojenské a naložily nás a odvezly nás z koncentráku pryč, Čechy, že.
A slyšeli jsme, že to bylo takhle domluveno.
A sice potom tam směrem k Mnichovu, dál do Bavorska, kde bylo nějaké takové stanoviště vojenské americké.
A tam jsme dostali k dispozici lágr po, po nějakým, byly to celkem takové kultivované místnosti.
Zřejmě tam byli nějací důstojníci němečtí ubytovaní, a tam jsme teda byli, čekali jsme teda, co se bude dít, že.
Dostali jsme už konzervy.
IV: Kolik vás tam bylo?
OR: V tom lágru? No..
IV: Tak zhruba...
OR: Tak zhruba.. To už jsme pak bydleli, bydleli jsme po b.. bydleli jsme po třech, po čtyřech, tam postele byly.
IV: Byli tam i jiní.. vězni z jiných koncentračních táborů?
OR: Ne, ne.
IV: Nebo pouze z Flossenbürgu..
OR: Jenom my Češi jsme tam byli, že. Byli tam, Češi tam byli.
No tak tam jsme teda čekali, co se, co se bude dít s námi, že.
Byli jsme ve styku s těmi americkými vojáky, že.
Jsme si od nich také kolikrát vyprosili ještě konzervy, že.
No a tak jsme.. já jsem osobně potom, když jsem jaksi německy jsem se domluvil i s těma vesničanama,
tak jsem nosil ty konzervy do vesnice a měnil jsem to za nějaké jiné jídlo, protože už to bylo..
Tak je pravda, že většinou jsem tam navštívil dvě rodiny starších, starých lidí, důchodců, kteří nám přece samozřejmě sice ze začátku nevěřili.
No ale potom, když jsem jim řekl, kdo jsme, tak byli strašně rádi, že ty konzervy dostali nebo..
No ale nosil jsem zase, nosil jsem zavařeniny jsem nosil, borůvky zavařené, ovoce zavařené jsem nosil a to jsme tam konzumovali.
Tak jsem byl takový pověstný, pověstný v tom..
No, pak jsme si tam vykopali takový, takový kamínka ve stráni a tam jsme si taky ohřívali, že.
No zkrátka takový život.
Bylo teplo, už bylo, byl duben.
IV: Jak dlouho jste tam byli?
OR: Já Vám teď přesně nevím, jak dlouho jsme tam byli, ale bylo to dost dlouho.
Už se nám to, už bysme rádi, rádi chtěli jít domů, že.
IV: Mohli jste opustit ten prostor?
OR: Nesměli jsme opustit, nesměli.
Byl tam jeden takový známý, můžu povídat detaily, detaily, jo?
IV: Určitě.
OR: Byl tam jeden můj známý, který se, který se mnou bydlel a..
Byl Plzeňák, mladý člověk jako já a přinesl si motorku, našel někde motocykl.
Benzínu bylo dost, protože jak oni odhazovali ty sudy s benzínem američtí vojáci, to, tak v tom ještě byla spousta benzínu.
Tak, tak jsme to jednoduše vždycky dali do, do ten.. naplnili motorku a teď jsme jezdili po okolí, že.
No ale daleko jsme se nepustili, protože jsme.. jezdila policie, jezdila policie a.. vojenská, americká.
Tak se stalo jednou, že nás zastavili a naložili nás a zpátky jsme museli jet, zase nazpátky do tábora.
Po nějakém čase ovšem zas přijeli, zas nás naložili a odvezli nás do Ambergu, dál, do sběrného, sběrného toho, velké kasárna to byly.
No, tam už jsme byli uzavření, pod dozorem, že.
Tam byly, tam bylo spousta - sta a sta repater.. repatriantů ubytovaných.
Různých národností tam bylo, Rusů, Ukrajinců a ti, co byli na práci, že, na práci byli.
Tam jsem se setkal taky se ženama z Ravensbrücku, s Lidickýma některýma jsem se setkal, že.
No, a tam jsme teda nebyli spokojení, bylo málo jídla, že.
No, proto jsme pořád toho našeho tlumočníka upomínali, aby šel na ten štáb, na to vedení, toho, té, toho, kasáren, toho sběrného lágru, teda sběrného tábora, aby nás..
Stále nás odmítali, že ještě není, že se ještě bojuje, že tam je povstání, že.
A už byl, už se vrací, už byl Beneš v Praze a ještě nás pořád nás odmítali odtransportovat.
Trvalo to dost dlouho, no, to bylo dlouho jsme tam byli.
To už byl dávno duben, duben za námi, že.
Pak jsem..
IV: Vy jste vzpomínal, že jste byl nakažen skvrnitým tyfem.
Dostal jste nějaké lékařské ošetření?
OR: Já jsem neměl skvrnitý, já jsem měl břišní.
IV: Jo břišní, tak to pardon.
Dostalo se Vám potom nějakého ošetření?
Když jste opustil ten tábor a dostal jste se vlastně do těchto sběrných středisek?
OR: Ne. Nestaral se už nikdo o nás.
IV: Takže Vy už jste se potom se z toho dostal sám?
OR: No, já jsem se, ano, ano, ano, to byl..
Samozřejmě když jsem se vrátil, tak ano, že, tak jsem byl u nás za lékařem, to..
No ale ještě tam v tom, v tom Ambergu:
Tam jsme se pak.. Mně a kolegu, co jsme tam byli mladší, volali postupně na to vedení.
Byl tam americký důstojník, byl tam francouzský důstojník, no.
Kde nás teda se nás to to dotazovali, zda se chceme vrátit.
Nabízeli nám, nabízeli nám, do armády vstoupit.
A sice do té do francouzské armády.
Do té.. Jak se tomu říkalo?
Do té, do tého, do Alžíru, tam tenkrát ještě existovala ta cizinecká armáda.
To jsme odmítli samozřejmě, že, že se chceme vrátit v každém případě.
Starších lidí se neptali, jenom nás mladých, mladých se ptali, svobodných.
IV: Souhlasil někdo s tou nabídkou?
OR: Nevím, nevím, nevím, nepamatuju, že by..
No konečně potom jsme se dostali domů do..
Přistavili nám nákladní auta, vojenské zase.
Tam to měli vybaveno tak, že tam byly takové sedadla, že jo, takže jsme tam..
Protože to nebyla, nebylo daleko, tam jsme se dostali do Domažlic.
V Domažlicích nás teda vyklopili a tím to skončilo.
A už jsem se o nás nikdo nestaral.
IV: Co následovalo potom?
OR: Doprava domů.
To.. Byla to tradiční doprava domů, protože vlaky nejezdily, jídlo nám žádné nedali.
Tam nevybavili nás ani dokladama, naneštěstí, takže jsme v rukách nic neměli.
No, ale byli jsme doma, byli jsme šťastní, že jsme, že jsme osvobození.
No tak jsme samozřejmě potom na vlastní pěst s tím kamarádem, museli zkoumat, jak se z těch Domažlic dostaneme.
No tak kdo jsme šli za výpravčím z vlaku, který nám potom řekl, že tenkrát, tenkrát pojede vlak do Plzně.
Tak jsme se do tého, do té Plzně přepravili, tam to končilo, a z Plzně že se potřebujeme dostat do Prahy.
Tam už potom byla zóna ruská, takže ten, tam jsme, tam nás Rusi začali kontrolovat.
Neměli jsme žádné doklady, naštěstí nás nechali na pokoji, no a dostali jsme se do Prahy.
IV: Vzpomínáte si, kdy jste se do Prahy dostali?
Kolikátého bylo, jestli to bylo těsně po osvobození, nebo..?
OR: To bylo už dávno po osvobození, tady, no, už tady byl prezident, všechno, to už bylo po osvobození.
To už bylo.. teď si nevzp.. to bylo začátkem května to bylo. V květnu, no.
IV: V květnu.
OR: No, to bylo už v květnu.
Osvobození jsme byli 23. dubna, to si pamatuju, koncentrák, že.
No a to je všechno, než to, to je to období prakticky toho, už zasahovalo do toho května, no.
Tak..
IV: To byla vlastně taková zjitřená doba..
{Chybí zvuková stopa.}
IV: ..8. květen.
A já jsem se chtěla zeptat, byl jste svědkem..
Tehdy docházelo k různým zvěrstvám páchaným zejména na německém obyvatelstvu, které do jisté míry samozřejmě se dá pochopit,
OR: No..
IV: Ale samozřejmě odnášeli to i nevinní lidé.
OR: To víte, že jo.
IV: Byl jste svědkem něčeho takového?
OR: Ne, tak ne v tom, v té, v té situaci, kdy první myšlenky byly dostat se v každém případě domů, že.
A pak samozřejmě ta strastiplná cesta, která trvala několik dní, že, domů, s ohledem na to, že ty vlaky nejezdily, že.
A že jsme si museli shánět taky nějaké jídlo, vyprosit si někde, že, vždycky našli se hodně lidé, kteří nám dali nějaký chleba, staral..
My jsme neměli nic, že.
No tak v té Praze, tam jsme naštěstí potom se domluvili s tím.. na na na stanici, na Hlavním nádraží, že tenkrát a tenkrát pojede vlak do Brna.
Potřebovali jsme se dostat do Brna, tak jsme se dostali, sedli jsme do toho vlaku, a jeli jsme na Brno.
Ten vlak přijel jenom do Blanska, dál to bylo rozbourané.
Tak z Blanska jsme šli pěšky, šli jsme pěšky, jsme se pustili cestujících, kteří tam byli,
v tom vlaku, tak ti čekali na druhý den, že tam přespí někde venku a že na druhý den ten vlak údajně..
Nebo něco, že přijede a odveze to do Brna.
Tak jsme šli pěšky, že, do tého Brna.
Zastav.. zastavili jsme potom ruské vojáky, kteří jezdili s koňma, a s vozem, s tím a to..
Normálně koňaři, že, ti nás vzali až na kraj Brna.
Tam nás prospustili, už byl večer.
No a víte sama, my jsme na to dotazovali, kde bysme se mohli nějak ubytovat, že jedeme z koncentráku a tak dále, dotazovali jsme se lidí.
A ti lidé nám poradili a řekli, víte, je soustředění je v hotelu, Padovec se to jmenuje, je to u nádraží brněnskýho.
"Musíte tam dojít pěšky, teď nejezdí žádné elektriky, nic nejezdí, tak běžte pěšky."
Tak jsme šli dlouho pěšky.
Vzpomínám, že asi v 10 hodin v noci jsme se dostali do toho hotelu.
Tak jsme zavolali toho správce a ten říká:
„Jo chlapci, ale kde vás mám ubytovat, tady je plno lidí.“
Tam bylo všecko obsazeno.
Spali tam, na zemi to spalo všechno, no a říkal: „Máte hlad?“
Já říkám: „Jo.“
„Ale když kuchař už tady není, všechno je zavřené, Vám donesu aspoň nějaký chleba nebo něco tam.“
Tak ta ochota samozřejmě byla.
No a tak jsme tam přenocovali a na druhý den jel vlak osobní na Břeclav.
Hm, tak jsme zase, zase nasedli a pak jsme se potřebovali dostat směrem na Uherské Hradiště.
No a tam nic nejelo - zase vlaky nejely.
Byl tam velmi byl to, byl takový dobrý ten výpravčí, říká:
„Chlapci, podívejte se, jede tam nákladní vlak.
Tak je.. Posadíme vás do nákladního vlaku a já dávám příkaz, dám příkaz, aby tam v té obci, za tím Uherským Hradištěm, kde budete vysedat, aby zastavil.
No a vy vysednete.“
Tak jsme vlastně, dostali jsme se do koncentráku v prasečím vlaku, nebo v dobytčím vlaku..
IV: Dobytčáku.
OR: A vraceli jsme se v dobytčím vlaku domů.
Tak to tedy bylo.
No ale tak jsme šli potom ještě tři kilometry pěšky do té obce, byla to neděle, to si vzpomínám.
Rodiče byli mylně informovaní, že jsem, že asi jsem mrtvý, že, že nežiju.
Protože se všici už dávno vrátili, co někteří, že..
Polovička se jich vrátilo a šli informovat rodiče, že co, co se stalo, že jsem tam zůstal, že jsem nešel na pochod, že nebylo.
I bratranec přišel.
No tak.. Dlouho to trvalo, tak prakticky už nepočítali, že se vrátím, no.
Jsme se oba dva vrátili v té obci, no, tak.. Přiznávám, že..
IV: A jak vzpomínáte na to setkání a následné zapojení vlastně do normálního života?
Jaké to bylo? Bylo to asi určitě těžké..
OR: No tak..Tak to víte, no. Maminka plakala.
No to bylo, bylo to tak dojemné, no. Starosta nás vítal.
Starosta nás vítal a sousedé a tak podobně, takže to bylo takové všechno.
No ale všecko se to přečkalo, že.
Chodilo se po, na prohlídky lékařské, že.
Pak se vyřizovaly nějaké věci, doklady se vyřizovaly, jsem nic neměl, ani občanky, nic, že.
Oblečení nějaké, že, tak dostal jsem, dostal jsem také poukázky na oblečení, že.
I nějaké koruny jsem dostal okamžitě, že.
Pak aby se člověk mohl zase dál, no.
No a pak jsem musel na vojnu.
Že na rok jako na vojnu narukovat, byl jsem odvedený, jak se říká lidově.
Dotazovali se, zda nechci, nechci jako odklad nebo vůbec abych nešel, že.
No ale já jsem řekl ano, půjdu sloužit vlasti.
Naštěstí to trvalo jen půl roku, to slevili půl roku, no..
IV: V kterém roce to bylo?
OR: No, to, to bylo v pětačtyřicátém.
IV: V pětačtyřicátém.
OR: Na podzim se armáda tvořila už, no, se tvořila ta armáda.
No a tak ten život potom probíhal dál, že.
IV: Když jste se vrátil z té vojny, měl jste možnost studovat, nebo chtěl jste se vůbec si doplnit vzdělání?
OR: Ne, já jsem se vrátil ke svému povolání.
IV: V čem.. V jakém oboru jste pracoval?
OR: V obchodě zase dál.
Pracoval jsem zase dále v obchodě, že.
Jsem se dostal do, do Šumperka až, jestli Vám něco říká.
To je velké, dost velké město, tam byl kamarád, tam měl obchod, národní správu.
Tak mně vyzval, abych tam u něho pracoval, že.
Tak jsem pracoval v tom obchodě.
Pak jsem vedl sám obchod, že.
Po znárodnění jsem vedl obchod, měl jsem tam 16 zaměstnanců, velký obchod jsem vedl v Jeseníku.
Tam jsem byl od.. teda vyslán, že.
No a pak jsem pracoval v Olomouci na ředitelství, to je různé práce, že.
I v Praze jsem pracoval na ministerstvu obchodu šest let.
Takže no a nakonec jsem skočil.. skončil potom jako..
Protože jsem si u.. Začal jsem studovat pozdějš zase čtyři roky v Praze ekonomickou školu.
Dojížděl jsem do Prahy.
Vždycky týden v měsíci, no když..
No ale už jsem měl asi padesát roků, tak už jsem potom, už jsem potom další, abych získal nějaké akademické tituly to vzdal, už jsem nešel dál, že.
Já jsem potřeboval ve svém povolání právě tamtu, tu ekonomickou školu, lebo jsem měl pouze obchodní školu, že.
Neměl jsem maturitu, měl jsem dvouletou obchodní školu.
IV: Mohla bych se zeptat, jaký je Váš dnešní vztah k Němcům?
Do jaké míry vlastně ty Vaše zážitky z druhé světové války vlastně ovlivnily vztah k Němcům?
OR: Víte, já jsem jezdil dost do Německa jezdil dost, i do Východního Německa jsem jezdil hlavně, protože jsem dělala vedoucího rekreačních, těch rekreačních výprav, víte?
Jsem dělal, takže jsem s těma Němcema přišel do styku, většinou, většinou tak se slušnýma lidma.
Já jsem nenarazil na nějaké opravdu lidi, kteří by ještě teď po té prohrané válce byli nějak vůči nám zaměření.
Takže jinak.. to víte, když jsem, to, co jsem viděl, co dělali, tak to ta přízeň vyprchala.
Vůči Němcům ze začátku, úplně. Protože to se nedá všechno vypovídat, co jsem viděl.
V těch věznicích, co jsem viděl, jak byli bití a dobití, že.
No koneckonců ty věci jsou, že, známé takhle.
IV: Chtěla jsem se zeptat, navštívil jste někdy po válce památník Flossenbürg?
OR: Byl jsem tam, i s manželkou jsme tam byli.
Je pravda, že jsem byl zván často, ale potom ze zdravotních důvodů už jsme se..
To byly problémy vždycky s tím ubytováním v té Praze, víte, a tam nějakým způsobem se tam dostat.
Tak jsme tam byli jednou s manželkou.
Loni jsme tam, letos jsme tam taky měli jet, loni jsme tam taky měli jet, tam bylo nějak to výročí, že.
Šedesáté, tak jsem dostal pozvánku na dva dny.
No, měli jsme tam zajištěn nocleh, ale já jsem v té době byl po operaci, takže jsem, vloni, takže jsem tam prakticky nemohl.
Neodhodlal jsem se tam jet ze zdravotních důvodů.
No rád bych se tam ještě podíval.
IV: Děkuju. A stýkal jste nebo stýkáte se s bývalými vězni koncentračního tábora?
Nebo byl jste někde organizován?
Protože existuje několik skupin, které se jako..
OR: No tak dojížděl, dojížděl jsem do Prahy na ty, na ty roční táborové, takzvané, kde to, kde to Miloš Volf organizoval jako předseda, který se to, to, že.
Tam jsem byl každý rok, každý rok, že.
No a mimo toho, pokud jsem byl v Praze služebně, tak jsem se tam zastavil, když jsem jezdil služebně do Prahy a poslední roky teda teď už..
To víte to, tohle jsem už letitý člověk, že, takže to už prakticky se mi ani nechce tam jet, dojíždět.
No a jinak jsou všeci mrtví.
Moji známí, co, co se mnou byli.
Z té obce jeden poslední umřel nedávno.
Měl kolem devadesáti roků, takže jsem jediný exemplář.
IV: Chtěla jsem se zeptat, jak..
CM: Zase na další kazetu, ano?