IV: Dnes je 26. října roku 2006 a my jsme na návštěvě u paní Hany Reinerové ve Vyšínské ulici na Vinohradech,
abychom s ní natočili rozhovor o jejím životě.
Moc Vám děkujeme, paní Reinerová, že jsme mohli k Vám přijít
a já bych začla hned první otázkou.
Kde jste se narodila a kde jste vyrůstala?
Mohla byste nám říct něco o své rodině?
HR: Já jsem se narodila v Benešově.
Ale vlastně jsem se tam jela narodit,
protože moje maminka se provdala do Bulharska,
kde byla tatínkova rodina už druhou generaci,
čili můj dědeček tam šel za svobodna, když se osvobodilo Bulharsko od turecké nadvlády
a začaly tam se víc stavět železnice.
Dědeček se stal přednostou stanic v Ruse, ve Varně, nakonec v Plovdivu,
což byla velice důležitá stanice, kde projížděl Orient-expres.
A když jsem před... asi patnáct, dvaceti lety se dostala do Plovdivu,
tak jsem zastihla člověka, který ještě věděl o kolegovi, penzistovi ještě starším, který často o Zikmundu Steinerovi,
mém dědečkovi, mluvil s obdivem a s úctou.
Takže Bulharsko po medicínské stránce nebylo tak bezpečný přístav
a proto už moje babička jela mého otce porodit do svého rodného...,
do své Kutné Hory, rodiště, a já jsem pochopitelně se octla poprvé na světě v Benešově.
IV: Čím byl Váš tatínek?
HR: Tatínek..., protože tenkrát byly všelijaké ty balkánské války.
Tatínek studoval v Praze na technice a chtěl být stavitelem mostů,
ale tenkrát zřejmě Rakousko mobilizovalo
nebo se něco takového dělo - já jsem se nedopátrala nikdy jak to vlastně bylo -
prostě rodiče povolali svého syna do Bulharska
a tam našli místo v bance jako úředníka.
A protože měl tu techniku, tak uměl počítat a prostě...
A protože byl taky čestnej, poctivej a vzdělanej člověk,
tak se dopracoval až na ředitelské místo,
ovšem ve filiálce v Ruse. Takže tam, do toho Ruse, se moje maminka provdala.
IV: A čím se zabývala Vaše maminka? Mohla byste říct něco o své...
HR: No, maminka byla velice intelektuální typ.
Stara... zajímala se o všechna umění, o všechno možný, o eh...
vidíte, už mi zase uteklo to slovo...
IV: Etnologie...
HR: O lidové umění, jo?
IV: Etnografie?
HR: O etnografii, ale byla celej život -
no celej... ona neměla tak dlouhej život - ale byla ženou v domácnosti
a pečovala o děti a o rodinu vůbec a...
Byla člověk, na kterého lidi dodneška vzpomínají.
Bohužel do transportu šla, když jí bylo osmačtyřicet
a... to je zase další rodinná historie, kdy eh...
odešla - teď to bude zmatený...
Když jsme odešli, to budu povídat snad, nebo to mám...
IV: Tak můžeme kdyžtak ještě zůstat u té rodiny. Vy jste měla nějaké sourozence...
HR: Měla jsem staršího bratra, který ovšem měl jinou maminku,
ale ta mu umřela v Plovdivu asi dva měsíce po jeho narození.
Takže pro něj jediná maminka byla ta naše...
IV: Vaše maminka...
HR: Naše společná.
IV: Já vím, že vy jste žili bohatým společenským životem, spolkovým životem v Bulharsku...
HR: V tom Bulharsku. No tak tam byl hlavně, protože tam byla veliká česká kolonie lidí,
kteří tam přišli ještě před osvobozením Bulharska
a tak potom taky krátce po osvobození,
kteří tam působili jako prostředníci zvyšování kultury toho národa.
Tak byli to učitelé, profesoři, učitelé, kteří zakládali i technické školy,
například tam byla velká nábytkářská škola.
Jak se tomu řiká vlastně... Eh...
Nábytkářská říkám... truhlářská.
IV: Truhlářská...
HR: A... nebo zakládali cukrovary, pivovary... a já nevím co ještě.
IV: A vy jste tedy v té Ruse vlastně byli v kontaktu s těmi...
HR: A samozřejmě v tý Rusi brzo po tom usídlení v tom Bulharsku založili ten spolek Havlíček,
no a když moji rodiče přišli do toho Ruse, tak pochopitelně...
Teda tatínek dřív, než maminka,
tak se okamžitě zapojili do toho.
Ale já myslím, že už za dědečka, kterýho já nepamatuju,
protože umřel než jsem se narodila...
Je o tom cestopis jakéhosi doktora... Práška...
Dr. Prášek, který vydal knížku - to mi našel můj muž v antikvariátě,
já jsem o tom vůbec nevěděla - cestoval po Dunaji do Cařihradu.
Čili musel v Ruse vystoupit, vlakem do Varny
a odtamtud mohl zase po moři až do toho Cařihradu.
No a ten píše, že ho velice potěšilo, že v Ruse se setkal s přednostou stanice
s krajanem a ten že ho potom provedl po Ruse a seznámil...,
prostě ho informoval o té české kolonii rozsáhlé, která tam působila velice intenzivně.
IV: A jak se u vás doma mluvilo?
HR: U nás se mluvilo česky, jedině česky.
Jenom když přišli hosti jinojazyční, tak moji rodiče, i babička,
uměli tedy ty pra- evropské jazyky,
ale především tenkrát, ještě ta železnice, když tam dědeček pracoval,
ta byla vedena francouzsky, takže už tenkrát museli umět bezvadně francouzsky...
Německy uměli všichni za Rakouska, no česky ale mluvili doma.
IV: A Vy sama jste ovládala několik jazyků...
HR: Ne, ja jsem se jako dítě v Benešově naučila -
tam jsem byla do jednoho roku - tak jsem se naučila základy češtiny, že,
protože jsem to kolem sebe jen tak nic jinýho neslyšela,
potom v Bulharsku pochopitelně jsem se velice rychle naučila bulharsky -
ještě jako malá, než jsem šla do školy.
No a do školy jsem šla do německé školy,
protože ta byla jednak zcela nová postavená v naší ulici,
s zcela moderní výukou a byla to německo-bulharská škola,
i když se jmenovala Deutsche Schule.
Protože zrovna tak, jako byly všeobecné předměty vyučovány německým jazykem,
tak bylo povinností vyučovat i tu bulharštinu,
takže jsem se tam naučila jednak německej eh...
Jak se tomu jenom řikalo...
IV: Kurent..
HR: Kurent, a tak bulharskou azbuku.
No a tu latinku jsem uměla z domova, takže...
IV: A můžu se zeptat, udržovala Vaše rodina nějaké židovské tradice,
nějaké zvyky židovské? Slavili jste svátky?
HR: Moje maminka byla z poměrně pobožné rodiny,
ikdyž velice modernizované, z toho Benešova,
a tak se tradičně dělaly pesachové večeře a ty novoroční svátky.
Maminka možná i dodržovala ten jeden den půstu -
to už si nepamatuju, ale pamatuju se na tyhle slavnostní večeře,
ke kterým, protože jsme tam byli z české kolonie jediná židovská rodina,
takže maminka zvala různé přátele
i k těmhle židovským slavnostním večeřím.
IV: Vy jste se hlásili k židovské národnosti nebo jste se spíše cítili...
HR: Ne, k české národnosti, jenom židovskému vyznání.
No a můj bratr, když mu bylo jednadvacet -
když tehdy byla plnoletost až v jedenadvaceti -
tak z té obce židovské vystoupil a byl ateista
a my jsme to s manželem udělali potom nějaký čas po válce,
protože jsme měli pocit, že ta... ta obec,
která sestávala z takových trosek navrátilců
a že to bylo velice nestejnorodé,
tak jsme mysleli, že bude lepší,
když zůstaneme u toho Hospodina v duchu a jinak budem ateisti. {směje se}
IV: Paní Reinerová...
HR: Já myslím v tom duchu, že zachováme to desáté... desatero přikázání.
IV: Mohla byste nám říct, za jakých okolností jste se museli vlastně navrátit zpátky do Československa?
Vy jste vzpomínala v této souvislosti vlastně na Váš první kontakt s diskriminací...
HR: Ano. Prostě... Když nastala krize taky v Bulharsku,
hospodářská krize na rozh... mezi dvacátých a třicátých let,
tak se to řešilo mnohdy tak - jednak upadaly i některé ekonomické ústavy.
A banky se spojovaly různě podle původu kapitálu,
takže ta banka, kde byl tatínek se spojila s druhou bankou,
to byla frankobelgická, tahle byla francouzská Capitali,
ta se jmenovala Balkánská banka.
A spojily to do jednoho a protože v té druhé bance byl ředitelem Bulhar,
tak pochopitelně tatínek musel ustoupit a začínat znova jako obyčejný úředník.
To jako bylo trošku těžký.
Tak tenkrát se konečně rozhodlo to, o co maminka usilovala dlouho,
k návratu do Čech.
IV: Kdy jste se vrátili do Čech?
HR: Vrátili jsme se ve dvaatřicátém roce.
IV: Jak vzpomínáte na období první republiky, na vlastně ten kulturní život?
HR: No to byly nejkrásnější léta mého života,
ikdyž to bylo plný napětí a všelijakých otřesných událostí.
My jsme sledovali samozřejmě eh... po požáru Reichstagu
ten proces Lipskej s Dimitrovem a temi druhými Bulhary.
No, Dimitrov byl tenkrát mezinárodně uznávaná osobnost, o kterou...
Ten proces se sledoval celosvětově, že...
A to už jsme jako věděli, co ten Hitler je zač.
A když potom začali před ním utíkat do Československa lidi,
tak zase byly organizace u nás, které těm lidem pomáhaly,
které jim zajiš... zajišťovaly bydlení, stravu a takové ty hygienické potřeby.
Takže i bratr přivedl dva takové lidi k nám,
kde se maminka o ně opravdu starala jako dobrá hostitelka. {směje se}
IV: Tak to je krásný... Vy jste potom studovala v Hradci Králové...
HR: My jsme... Právě že tatínek náhodou měl to štěstí,
že když jsme se... sem přišli do Čech, že opravdu se mohl uchytit u pojišťovny Securitas
a to bylo v Hradci Králové.
Takže tím pádem jsem se dostala do tercie do hradeckého Rašínova gymnázia,
což bylo původně chlapecké gymnázium,
v Hradci bylo i dívčí reálné, a tohle bylo klasické chlapecké gymnázium
a za začínali teprva asi tři roky předtím přijímat i děvčata.
Takže nevím, kdo to rozhodl, prostě jsem se dostala do Rašínky.
IV: A byla jste členkou nějakých zájmových sdružení?
Co jste dělala ve volném čase?
HR: No, bratr už studoval v Praze medicínu,
takže přenášel různé podněty z Prahy i do toho Hradce.
Tenkrát vznikla Mladá kultura, ta slavná organizace mládeže.
No a pochopitělně, že my jsme ihned ustavili taky kroužek Mladé kultury
a byl tam ještě jiný kroužek, kde byli hlavně lidi z průmyslovky a z jiných oborů.
A to se stýkalo vzájemně všechno.
A dělaly se nejrůznější akce právě za občanské války ve Španělsku například.
Když byly ty první fotografie z Guernicy
a ta - ten Picassův obraz, co se udělal v hradecké YMCE...
se udělala velká výstava, kde jsme jako pomáhali to všechno tam naaranžovat
a pak jsme snad i dělali takový ty kustody.
No, anebo se zase jelo třeba do Prahy na výstavy.
Jako tenkrát ta slavná výstava francouzského umění
a do těch pokrokových divadel pochopitelně, do Osvobozenýho a do Déčka.
IV: Takže Vaše rodina vlastně byla velmi kulturně založená, i rodiče se věnovali...
HR: Rodiče... to, tohle mluvím o těch mladých, o té mládeži.
Rodiče chodili... Tam byl založen taky klub Přítomnost.
To byl taky snad eh... od Prahy, já nevím až kam byly ty kluby Přítomnost.
Takže do toho hradeckého klubu byli zváni všelijací významní lidé,
například ještě slavný Otakar Fišer,
když tenkrát mu vyšel ten překlad Fausta.
Pak tam byl taky eh... Vančura s Novým,
pak taky eh... profesor...
Vidíte, teďka už mi zas vypověděla paměť...
V Déčku hráli Školu základ života... prosím Vás...
IV: Jaroslav Žák...
HR: Jaroslav Žák.... z Jaroměře.
No a... my jsme pořádali všelijaké ty mikulášské zábavy
a když dělala škola akademii nějakou k státním svatkům,
tak jsme samozřejmě učinkovali.
My, aspoň spolužáci z toho jednoho ústavu.
IV: Takže dá se říct, že to bylo vlastně pro Vás takové idylické období,
ale zároveň vlastně nastává ta doba nastupujícího fašismu v Německu
a u nás přichází potom rok 38, vznik Protektorátu v roce 39.
Jaké máte na to vzpomínky?
HR: Tak já bych tady navázala ještě na ten můj vztah k Němcům.
To už jsem říkala, že jsem chodila do německé školy
a měli jsme asi taky několik dětí z německých rodin, vysloveně německých.
Všichni jsme byli nejbližší kamarádi a měli jsme se všichni rádi.
A učitele jsme měli skvělý, které jsme taky milovali, skoro zbožňovali.
I ty bulharský, i ty německý.
Pak když jsem byla... Když jsem přišla na české školy,
tak jsem tady zjišťovala, že pořád je jakási nevraživost vůči Němcům.
To pořád ještě přežívalo z toho Rakousko-Uherska.
A pak se to ještě zmnožilo tím nástupem Hitlera.
A já jsem... Maminka, abych nezapomněla německy,
tak taky zjistila nějakou kancelář, která zprostředkovávala výměnu dětí
z německých rodin a českých rodin.
Takže já jsem se, když mi bylo 14,
čili v pětatřicátém roce jsem se dostala do Bruntálu,
do velmi milé rodiny, kde měli dvě dcerky,
jednu starší než já a jednu o něco mladší.
Ale vedle ní, když ta starší, tu... jsem s ní chodívala pro mlíko do mlíkárny,
a tam jsem poprvé - tenkrát jsem si to ještě neuvědomovala o co jde,
až později - narazila na henleinovskou propagandu.
A ta paní, ta slečna mlíkařka, prostě mě probodávala očima,
abych se k tomu pultu radši nepřiblížila.
A ukazovala Gerdě, té německé dívce,
časopisy v krásném vydání plné obrázků
a jak mi Gerda potom řekla, tak to bylo o Henleinovi všecko.
O jeho rodině a tak, takový propagační tisk.
Takže to jsem - až vlastně z pozdějších let jsem si uvědomila,
že to byly ty první kořínky toho nacismu u nás.
A vedle toho - to už jsem říkala?
Když přicházeli ti... Jo, to už jsem říkala...
když přicházeli ti utečenci... Tak to vystřihnete.
No, takže to byl dvojí přístup, dvojí poznání německé skutečnosti, líce a rubu.
No a pak se to samozřejmě znásobovalo,
pak si pamatuju v osmatřicátým na ty napjaté dny před mobilizací,
za mobilizace, po mobilizaci, po Mnichovu a pak ten 15. březen.
To bylo strašný. To byla taková rána, i pro nás mladý.
Ikdyž jsme si to ještě neuměli představit.
To si nikdo neuměl představit, kam až to dojde.
My jsme to cítili především samozřejmě jako Češi,
to jsme ještě nevěděli, aspoň já ne,
že to může ještě z toho rasistického hlediska přijít ještě něco horšího.
IV: Setkala jste se Vy sama s nějakými útoky proti Vaší osobě kvůli Vašemu židovskému původu?
HR: Ne, já vůbec ne, já si nevzpomínám.
Já si nevzpomínám, že bych byla někde někdy urážena jako Židovka.
Já osobně. O jiných vím, samozřejmě,
ale mně se to prostě nepřihodilo,
já nevím, měla jsem asi štěstí. Ale...
IV: A mohla byste nám říct, jak se změnil život Vaší rodiny vlastně po roce,
v roce 39, po zavedení protižidovských nařízení v protektorátu?
HR: Ano, to bylo samozřejmě že můj bratr, hned ještě koncem května,
nebo v květnu, čili asi dva mě - dva měsíce po okupaci,
už se pokusil s bratrancem z Benešova Jiřím Frankem utéci.
Podařilo se jim to přes ostravské doly do toho Polska
a chtěli se dostat... Věděli, že se tam někde něco formuje,
že budou moci bojovat.
Jenomže je v Katowicích chytla poská policie
a protože ještě eh... byl ten předeš... ten režim -
nevím jestli se jmenoval...
zase si nevzpomenu, kdo byl tenkrát v čele v Polska,
prostě to byl ještě ten fašizující režim, tak je poslali zpátky.
Naštěstí nepadli hned Němcům do ruky, takže bratr přišel domů,
ten Jirka zřejmě taky, a teprva po válce jsem se dověděla,
že Jiřímu se podařilo ty hranice přejít potom už po převratu v Polsku
a že se dostal do Svobodovy armády
a padl u Sokolova, v bitvě u Sokolova.
A můj bratr bohužel,
ten už to podruhé zkusit nemohl,
u nás v rodině to bylo jinak komplikované...
Hned 1. září, když vypukla válka,
byla ta známá akce Rukojmí. Říká se tomu všelijak.
Ale to brali po celém protektorátu,
v obcích, ve významnějších obcích - já nevím, i v Benešově,
prostě rukojmí.
V Benešově to bylo asi 40 lidí a z toho asi 10 židů,
ne-li víc, a v Hořicích v Podkrkonoší jsem měla strýce,
který byl lékařem, okresním lékařem,
a toho, ten byl v této skupině zatčen taky, hned 1. září.
A 2. září ráno - nebo ještě ten den -
to telefonovala teta našim do Hradce,
takže oni se hned 2. září vypravili do Hořic.
Nemohli tušit, že mezitím gestapo zatkne mého bratra,
že přivezou ho k nám, že budou dělat u nás prohlídku...
Jsem byla jenom s babičkou doma...
Takže začaly už ty hrozný rány hned začátkem války.
Bratra potom... bratra zatkli s jeho nejbližším přítelem.
To byl skoro taky jak můj bratr, ten Ferda Dohnálek,
a ten spáchal v hradecký věznici sebevraždu.
Ikdyž oni tvrdili, že...
Jo, oni tvrdili, že spáchal sebevraždu.
Ale jeho bratr tvrdí, že ho prostě umučili.
A můj bratr to nějak přežil, tu noc, a potom bar...
Já jsem byla jediná z rodiny, která byla schopná tam jít.
Ale to jsme ještě nevěděli, jak je...
Nevím, jestli se teď nemluví... nemluvím moc široce o tom...
IV: A vy jste mohla svého bratra navštívit ještě...
HR: Maminka přijeli ještě... přijela ještě maminka toho Ferdy do Hradce -
a to jsme teprv se dověděli, že i Ferda je zatčenej.
Takže šly maminky obě do tý - já jsem šla s nima -
do hradecké věznice, to tenkrát byl ten novej soud postavenej,
takže tam byla i věznice, no a tam je odbyli...
Nevím jestli to byla neděle nebo proč je odbyli, že nedávaj informace.
Takže já jsem druhý den, když jsem věděla, že jsou tam dva,
tak jsem tam nesla takové ty potřeby eh... hygienické, žejo,
mýdlo, kartáčky na zuby a takový věci, ručník, žínku, nevím.
A oni..., to byli ještě venku čeští četníci nebo policajti prostě,
a mě odvedli do toho oddělení gestapa.
Tam jsem se dostala do takový místnosti, kde byly kavalce.
Pak se - ta byla prázdná - pak se tam nahrnulo asi šest nebo kolik chlapů.
Ten jeden sebou prásk na ten kavalec a "Co chceš?"
No a "Přijď zejtra!" - mi řekli.
Tak jsem tam pak přinesla nějak ty mycí potřeby
a český eh... jak se tomu říká - strážce vězeňský - no...
CM: Dozorce...
HR: Dozorce, děkuju. Vidíte, je to strašný dneska...
Ten český dozorce mi řek: "No, jenom jeden Vám vemu."
Já řikám "Proč, vždyť jsou tam dva." - "Jenom jeden, ten druhej už je po smrti." Takhle mi to řek.
No bylo to bolavý obojí, žejo, ale kdyby to byl bratr, tak je to ještě horší.
Tak se ukázalo teda, že ten Ferda už je po smrti
a bratra už odvezli do Prahy.
No a pak přijela maminka samozřejmě do Prahy
na gestapo se po něm ptát.
Tam na ní byli... no, jak voni to uměli... maminka přišla úplně zničená.
Tak jsem řekla: "Víckrát tam nesmíš!"
Tatínek, ten vůbec na to neměl nervy, to byl neuralgik.
A já jsem zůstala v Benešově u babičky.
Ta co byla v Hradci, to byla tatínkova maminka, co žila s náma,
a jela jsem do Benešova k maminčinný mamince.
A tý jsem... ta se neměla o tom nic dovědět,
ani o tom strýčkovi hořickým, to byl její syn.
A jenom říkala:
"To je zvláštní, všichni z rodiny za mnou jezděj, jenom ti doktoři ne."
Bratr byl taky medik.
Tak jsme jí museli říkat: "Víš babi, ta mobilizace,
a doktoři musej bejt na místě, nesměj nikam cestovat..."
Takhle jsme jí utěšovali. A když už bylo s babičkou...
Já jsem teda občas jela do Prahy, že musím cosi zařídit -
asi dvakrát, třikrát jsem musela jít na gestapo,
tam požádat o návštěvu bratra.
Tak mi řekli za tejden nebo kdy...
Jsem tam jela znova, oni ho přivezli z Pankráce na gestapo -
teď už zas nevím, jak se ta ulice jmenuje, věděla jsem to...
IV: Do Pečkova paláce...
HR: Do Pečkova paláce.
No a tam jsem se s ním mohla po dlouhém čekání na chviličku,
na čtvrt hodiny nebo tak, sejít.
Tak jsem vždycky mu přinesla nějaký jídlo.
Tak jenom to co tam na místě sněd.
S sebou si nesměl vzít nic zpátky do tý věznice.
IV: A Váš bratr byl potom transportován do koncentračního tábora...
HR: Potom ho ještě převezli na Karlák
a odtamtud tedy do Mauthausenu.
A to jsme dostali za dlouhou dobu první lístek
s těmi oficiálními německými slovy
„Es geht mir gut, ja. Ich brauche nichts.“ No...
To jsme taky ještě nemohli vědět, jak to tam dopadá,
jenom jsme viděli, že to písmo...
Já jsem totiž ty dopisy dostala do ruky až po válce,
protože to chodilo tatínkovi do Hradce.
A teď abych pokračovala s tou maminkou...
Když se babičce už ten život krátil, už byla čím dál slabší,
tak jsem jí telefonovala, že je s babičkou už zle, tak maminka přijela,
aby jí ošetřovala, že, vlastní maminku.
A babička zemřela v lednu 40,
ještě se udělal normální pohřeb, ještě se sjelo příbuzenstvo,
a krátce nato, co maminka musela zlikvidovat tu babiččinu domácnost,
vystěhovat byt, tak přišel od gestapa zákaz židům stěhování.
Každej musel zůstat tam, kde zrovna byl.
Čili maminka musela zůstat v Benešově, tatínek musel zůstat v Hradci, já byla v Praze.
To už jsem byla v Praze v tý době.
A pak ještě ty benešovský židy ještě vystěhovali i z toho Benešova.
Do různých míst. Někoho do Bystřice, někoho na Dobříš, nevím kde.
Maminka skončila tedy na Dobříši
a viděla jsem ji až když musela zase nastoupit do transportu do Terezína.
To byli povoláni do Prahy.
Ten transport byl z Prahy vy... odeslán.
IV: Takže vlastně po zavedení těch protižidovských nařízení
byli židé vlastně úplně vyčleněni z jakéhokoliv společenského a kulturního života...
HR: Ale úplně bez...
IV: Ale přece jenom řada lidí se pořád ještě snažila -
jestli se to tak dá říct -
na těch ostrůvcích svobody stále nějakou kulturu pěstovat...
Jak vzpomínáte na toto období?
Jak jste... Sama jste vlastně se věnovala kulturní činnosti...
HR: Tak to...Tak samozřejmě. My jsme se tomu, my jsme...
Já jsem pracovala v židovském dětském domově v Sázavské ulici
a tam jsme si dělali takové dýchánky, že.
Tak už se tam recitovala nějaké ta poezie,
už se tam něco zpívalo.
Tatínek mi poslal - my jsme měli takovej malej cestovní gramofonek,
tak ten jsem zachránila.... že jsme i měli krásné desky -
Mozarta a nevím co...
A pak když jsem se... pak nás přestěhovali -
to není důležité, ale bydleli jsme na pokoji potom mimo domov -
tři děvčata z toho domova, a Marjánka Millerová,
s tou jsem se znala z Hradce, to byla skoro spolužačka,
ta tam přivezla Zděňka Jelí... přivedla Zdeňka Jelínka.
A ten tenkrát napsal svou první maňáskovou hru,
jmenovala se „Kufr“. A to už bylo inspirováno těmi prvními transporty.
Takže tam dvě ruce hrály dvě loutky.
To jedno byl žid, kterej jde do transportu
a to druhý byl generál, to byla jako karikatura Göringa.
IV: A vy jste zvali svoje přátele vlastně na ty představení...
HR: A to právě v tom našem pokojíku - my jsme tam byli tři, tak jsme to uměli udělat větší,
že tam bylo kde sedět na těch postelích a na židlích ještě,
a u nás se tedy konaly ty premiéry.
Tak i toho Kufru Jelínkova.
A ... nevím co jsme ještě tam předvedli -
no moc asi ne, protože to už jsme tam...
Jsem tam moc dlouho nebyla...
Pak přišel Karel Reiner, že... abych si ho vzala,
takže byla taková komická svatba trochu.
Oddávali nás v Pařížské ulici a kdo tam nepřišel jako oddávající -
byl to manželův kolega, taky právník, taky skladatel {směje se} ...
To byly takový krásný náhody...
Takže nesměli si nic říct, jenom se na sebe podívali, žejo, a...
IV: A Vy jste vlastně říkala, že jste se... nebo - vdávala kvůli tomu,
že jste měla pocit - nebo měli jste tenkrát, vlastně převažoval takový pocit,
že budete nějakým způsobem chráněni... Nebo...
HR: To byla taková hlavní myslím... eh...
že ty svatby byly mnohokrát podmíněný tím,
že se ti mladí lidé nechtěli vypravit do toho neznáma sami
a že hleděli mít blízkou duši, s kterou si můžou vzájemně pomáhat.
My jsme si to tak představovali, že můžou zůstat potom všude pořád pospolu.
No, ani v tom Terezíně už to nebylo možné, jak jistě víte z jiných výpovědí.
My jsme měli to štěstí, že jsme šli až za... v červenci šest... eh třiačtyřicet,
a to už bylo město od původního obyvatelstva vyprázdněné.
Takže tam už bylo opravdu ghetto
a byly tam eh... různé možnosti, byl tam ten domov mládeže,
kde já jsem se mohla uchytit,
protože jsem už v Praze pracovala u dětí v židovském domově.
IV: Mohla byste ještě popsat, kdy jste dostala vlastně to předvolání...