CM: A můžeme...
IV: Paní Reinerová, mohla byste nám popsat za jakých okolností
a kde došlo k předvolání do transportu do Terezína?
HR: Dostali jsme předvolání na - tuším 6. července '43.
Manžel, ten měl tu příležitost být informován včas,
protože pracoval v redakci těch takzvaných Židovských listů,
které musely z nařízení vládnoucích vycházet dvojjazyčně,
tedy česky a německy, a on tam vedl rubriku takových školení a podobně.
Dopisů a ... překládaly se nějaké básně - já nevím co.
Prostě tam s ním spolupracovali mladí básníci jako Jirka Orten a Fráňa Stricker a jiní.
Takže i tímhle způsobem, víte,
se těm židovským lidem dávala možnost si něco přivydělat.
Protože byli vyhazováni odevšad.
Nejvíc to postihovalo pochopitelně ty umělce,
kteří nemohli nikde vystupovat.
A proto se konaly takové ilegální domácí koncerty.
Ale o tom až snad jindy, že... později.
Předvolání jsme tedy dostali v červenci, na červen... v červenci roku 1943.
Nevím kolik jsme měli dní na přípravu.
Snad tři dni - nevím.
To bylo všecko tak nakvalt, jak se říká.
A člověk nevěděl co dřív.
No tak my jsme byli malá domácnost,
tak toho zas nebylo tolik.
Ty zavazadla byly omezený
a nějaké ty suchary a podobně jsme si mohli vzít s sebou.
IV: Vy jste šla společně se svým manželem do transportu?
HR: Ano, to už jsme byli rok manželi.
IV: A zbytek Vaší rodiny - tatínek a maminka?
HR: Ti všichni už byli pryč a ti všichni už byli po smrti.
IV: A mohla byste popsat jaké byly Vaše první dojmy z Terezína po příjezdu,
co následovalo?
HR: No pochopitelně už ten pochod na to bubenečské - bubenské...
IV: Bohušovice? Nebo z Bohušovic...
HR: Ne, z toho, z toho...
CM: Bubenské nádraží...
IV: Bubenské...
HR: Na to Bubenské nádraží, to bylo už něco ošklivýho...
Tam nás nacpali ještě do normálních vagónů, pokud si vzpomínám.
Byly to sice normální cestovní vagóny,
ale my jsme tam byli napěchovaní, tak jsme se nemohli ani hnout.
Pak jsme dojeli až - to už byla ta smyčka - až do Terezína.
My jsme nemuseli z Bohušovic.
My jsme dojeli až na tu konečnou stanici
a tam nás zase napěchovali do nějakého - nám to připadalo jako sklepení.
No byly to ty kasematy nějaký z tý... z těch hradeb.
Takže tam - samozřejmě o hladu a o žízni,
ale pak jsou ještě ty jiné potřeby a to byl velkej problém.
Takže nevím už jak se to tenkrát řešilo,
nějak se to vždycky vyřešilo, ale jsou to hrozný věci,
když člověk přijde z normálního civilizovanýho světa do takovýho...
Co není džungle,
protože v džungli i přírodně přirozené věci se daj přirozeně dělat.
Ale tady ani to nebylo možný.
Takže tady za... začaly ty nepříjemnosti ghetta.
Pak jsme byli ubytováni různě.
Já vím, že první noc já jsem přespala v nějakém z těch měšťanských domů na půdě,
pak nás přestěhovali myslím do Hamburských nebo do kterých kasáren,
zase na půdu, kde jsme měli slamník vedle slamníku
a bílé povlaky byly do rána drobně puntíkované, celé od blech.
Takže to žádné příjemné prostředí taky nebylo... No...
IV: Vy jste pracovala v Terezíně. Čím jste se zabývala?
HR: Měla jsem to štěstí, že jsem se jako vychovatelka dostala zase do toho domova mládeže -
chlapeckého domova mládeže
a postupně - jak odcházeli transportem vychovatelé a děti a všechno,
tak se to pořád rekonstruovalo, přebu - přeskládalo - ty třídy.
Takže se tam dostal i můj muž potom jako vychovatel,
a to už pracoval i v tom Freizeitu.
Nevím jestli jsem už řekla, že to je hudební skladatel a pianista...
A takže - potom, když po nás ještě...
několik dní po nás - nebo týden po nás - přijeli Nora Frýd s Helenkou...
To byli nejbližší přátelé a... ještě z Prahy...
Takže se nám podařilo i je tam do toho domova dostat -
Nora taky jako vychovatel a hlavně pracoval ve Freizeitu taky.
A Helenka, vyučená švadlena tam mohla pomáhat v té krejčovské dílně,
kde se jenom spravovalo a přešívalo ze starého, že.
IV: Němci vlastně po určitou dobu tolerovali různá kulturní představení v Terezíně.
Jak vzpomínáte tady na toto, na tyto kulturní představení?
HR: Ta kultura byla opravdu obrovsky přes... pestrá
a musím politovat sebe, že jsem se jenom na malý zlomek těch akcí dostala.
Protože byly tam zajímavé přednášky, kam já jsem se vůbec nedostala.
Nevím jestli z časových důvodů nebo z jakých,
prostě na všechno byla vždycky větší poptávka, než nabídka,
takže lidi se téměř prali o ty vstupenky.
Měla jsem ale to štěstí, že jsem například viděla toho Gogolova Revizora
v režii Gusta - Gusty Schorsche,
což bylo tak něco obrovskýho...
Prostě člověk zapomněl, že je to v tís... v tom stísněném prostoru té půdičky...
Ona velká půda byla, ale tolik lidí...
Takže to jevišťátko bylo opravdu minimální...
A že se tam mohla oh... sehrát tak veliká díla,
že se člověk prostě octl najednou v jiném světě
a vnímal jenom ten velkej kumšt, že.
Nejen tedy ten text, ale i to provedení všestranný.
IV: A Váš manžel v té době byl přímo účinkujícím? Nebo on...
HR: Ne, ne, ne. Tam ne. To, to bylo...
Můj muž dělal jiné věci, například eh...
ježišmarjá, teď si to budu zase plést... Romantikové jsou od... R...
IV: To nevadí...
HR: Ten francouzský spis... notoricky známý... Rostand.
K Rostandovým Romantikům napsal hudbu, eh...
A... měl taky hotovou hudbu ke Strakonickému dudákovi, který měl být uveden
a - o tom jsem se dověděla od Tomáše Töpfera,
že jeho tatínek měl hrát toho dudáka tam.
Ovšem k tomu už bohužel nedošlo, protože to už byly ty poslední transporty.
Eh... a pak dělal můj muž... jednak měl taky jeden, jak se tomu řiká, recitál,
čili klavírní večer.
Ten si odbyl se čtyřicítkou horečky a... {směje se},
ale hrál českou hudbu, samozřejmě, a doprovázel pěvkyni... je tohle možný...
IV: To vůbec nevadí... to nemusíte vzpomínat na ty jména...
HR: No to byla... zpívala Carmen a všecko...
Byla tady z německé opery altistka...
Grábová.... Grábovou, která si umínila, že udělá cyklus Janáčkových Morav - českých... Moravských zpěvů.
Takže tam jí Reiner doprovázel
i taky to s ní nacvičoval a já jsem jí ještě opravovala výslovnost. {směje se}
To by tam nemuselo tedy zůstat.
Ale ona to ode mně žádala.
Ne, že bych se do toho pletla...
IV: A Vy jste v Terezíně zažila též návštěvu Mezinárodního...
HR: Ano, ale ještě bych k té kultuře, protože to se týká mých dětí...
Já jsem měla chlapce tak od dvanácti do patnácti let
a než ještě odjel jejich první vychovatel Ota Lederer,
to byl chlapec asi o dva roky starší než já,
fiskulturník a snad dělal historii vedle toho -
no študovat už nemoh - ale byl báječnej pedagog.
On vysloveně rozenej.
A on to s těma klukama ohromně uměl,
takže s nima - pokud bylo počasí vhodný -
taky na těch šancích, když byly pak už přístupné,
tak s nima dělal nějaký běžecký závody a já nevím co s nima všecko dělal,
já při tom nebyla, já se musela starat o čistotu v domově...
Ale ten přišel s nápadem co ve špatném počasí,
až bude zima, až budou slejváky, tak si vymyslel udělat loutkové divadlo.
A že by si to kluci mohli všecko udělat sami.
A to se skutečně stalo, ikdyž on odjel,
tak ti kluci to všecko skutečně dodělali.
Se mnou se jen radili, když náhodou nevěděli něco.
Já jsem jim pak ty panáčky, ty marionety,
dokonale udělané marionety, oblíkla.
No a dělalo se představení pro menší děti
a jednou dokonce povolili v tom sále, kde bývaly ty koncerty,
že jsme udělali představení pro rodiče i pro dospělé.
A i tu hru k tomu napsal jeden z těch mých kluků.
IV: A co jste hráli za hru?
HR: To si on vymyslel a bylo to...
Nevím, jak se to přesně jmenovalo,
ale tam šlo o únos princezny, pochopitelně,
esi od čerta nebo od někoho...
Čert tam byl taky do toho zamíchanej.
A byl tam rozkošnej kašpárek, kterej ho zneškodnil.
Říkal: "A ty čerte si lehni a ani se nehni!"
A bylo to takhle rýmovaný, úplně ve stylu Matěje Kopeckého, jo?
Taková hra, s třemi proměnami.
To maloval zas jinej chlapec, ten dělal i ty hlavičky k těm loutkám,
i ty tři proměny kulisový... Všechno bylo dokonalý.
A tělíčka dělali ty ostatní šikovný a kterej byl podle toho jak byl šikovnej,
tak se mu přidělilo a vedl to jeden z těch chlapců, ten -
nebyl... jestli byl opravdu nejstarší, ale možná, že už mu šlo na ten patnáctej rok,
a to byl zase eh...
Rozená vůdčí osobnost, kterej má autoritu.
Takže ti kluci ho poslouchali.
A teď mě právě napadá, že tady bych mohla uvést,
když jsem jednou mluvila v německé škole, k německým dětem,
když jsem vykládala o tom našem Heimu,
tak jeden chlapec se zeptal, jestli se ty moji kluci "viel gerauft haben" - jestli se prali.
Já jsem si teprv uvědomila, že oni se vůbec neprali.
Že ty děti prostě cítily, snad vnímaly to prostředí,
tu situaci, ty okolnosti a byly natolik eh...
dispciplinovaní.
No, samozřejmě, že někdy se o něco pohádaly, šťouchly,
ale k pranicím nikdy nedošlo.
Vzájemně si pomáhaly vždycky.
A myslím, že to je jeden z velmi výrazných jevů toho ghetta.
Že ta mládež tam jakoby vyspěla rychleji,
ale ne jak dneska vyspívá po fyzický stránce,
ale tam i po tý duševní.
IV: Mohla bych se tedy vrátit k téhle otázce, jak jste...
HR: Já jsem ještě, odpusťte... Ještě s těmi kluky dělal můj muž...
IV: Ne, já se omlouvám...
HR: ...tři pohádky Erbenovy voicebandovým si způsobem jako E.F. Burian,
protože můj muž s ním spolupracoval v Praze několik let.
Byl přímo v tom Déčku zaměstnán.
Takže dělal hudbu k tomu prvnímu Máji,
k tomu prvnímu, co dělal E. F. Burian.
Takže ten voiceband mu už vnikl pod kůži
a teď to zkusil i s těmi kluky tam.
A mělo to ohromnej ohlas.
Dokonce Ullmann o tom píše recenzi.
Tak teďka Vás nechám zase ptát se dál.
IV: Takže já bych se ráda zeptala...
Vy jste zažila návštěvu Mezinárodního výboru Červeného kříže v Terezíně.
Jaké na to máte vzpomínky?
Mohla byste nám o tom něco povědět?
HR: No těch je velice málo, protože my jsme museli drhnout ty chodníky
a pak jsme se museli zavřít v těch domech,
stáhnout rolety a nikam jsme nesměli se ukazovat,
protože ukazovat se mohli jenom vybraní.
Jednak ještě dobře vypadající a hlavně židovsky vypadající, že,
podle potřeb toho filmu, toho eh...
předvedení se té návštěvě jako židovské lázeňské město,
jak se to propagovalo z Německa...
IV: Projevilo se to nějakým způsobem i pozitivně?
Nedostali jste třeba nějaké větší příděly jídla nebo...?
HR: Ne, myslím, že byl nějakej lepší oběd.
Já mám pocit, že dokonce byl smaženej mozeček,
což je absolutně nepochopitelný,
ale já si to takhle pamatuju...
Nevím, jestli to je skutečnost nebo moje fantazie...
IV: A když jsme u toho jídla, jak vypadala strava v Terezíně?
HR: No tak jelikož to byly přece jenom kuchaři taky vězňové,
tak zase se snažili to aspoň uvařit tak, aby se to dalo jíst.
Že ty porce byly malý a čím dál menší, no tak to je jiná věc.
Tam potom Rada starších rozhodla,
a myslím, že to bylo taky velice dobré rozhodnutí,
že děti a ti mladí dostávali větší porce,
měli jinou výdejnu a dopláceli na to ovšem ti nejstarší,
kteří umírali nejen na nemoci, ale asi taky vyčerpáním,
z hladu a podobně.
IV: Terezín, to nebyla vlastně konečná stanice pro Vás.
Vy jste potom ještě musela absolvovat další vlastně transporty
do dalších koncentračních táborů.
Můžete nám říct jak vlastně k tomu došlo?
Vy jste dostávali nějaké transportní předvolání nebo...
HR: No to byla opět transportní předvolání
a takhle, že jsme si na útraty Třetí říše trochu rajzovali po Evropě...
Takže jsme z toho Terezína jeli do Osvětimi.
Napřed byl ten první mužský transport 28. září,
čili na Václava - oni si vždycky vybírali takový data
- na Václava '44.
A to byli jenom muži, mladší muži schopní práce.
Takže bylo řečeno, že je vezou kamsi do nově založeného pracovního tábora,
kde se budou mít mnohem líp,
protože budou dělat nějakou užitečnou práci.
A tak jsme vypravili - tam byl Karel Reiner, Nora Frýd, Karel Berman
- já nevím... prostě tyhleti kumštýři všelijací...
A dalším transportem, který šel za tři dni na to,
do toho se směly hlásit i ženy.
Ženy - prostě buď manželky, dcery, matky, co já vím.
No já jsem byla samozřejmě mezi prvníma, kterej...
Já už jsem nikoho v Terezíně neměla, ani nikde jinde,
no tak jediná možnost byla jet za tím manželem, žejo...
To jsme ovšem netušily, že se za těmi manželi nedostanem,
sice na... do Osvětimi, do Birkenau taky,
ale do ženského tábora, kdežto oni byli v mužském táboře.
Takže jsme se vůbec ani nesetkali
a jenom tak náhodou, že vždycky - to už byla ta lágrová praxe,
že vždycky v některém baráku bylo potřeba třeba nějaký osvětlení opravit
nebo nějakou rozbitou tabulku okenní, já už nevím,
prostě vždycky poslali z mužského tábora příslušného eh... pracovníka.
Takže se k nám dostal zase český kluk,
do toho ženského tábora, takže on o nás věděl, on o tom...
On nám řek, že ti naši muži jsou v tom pracovním
a jim zase řek, že my jsme přijely tam.
Ale to bylo všecko. A...
IV: A jak vzpomínáte na ten bezprostřední příjezd do Osvětimi, co následovalo?
HR: Tak to asi líčil už kdekdo.
Všichni to líčíme stejně.
V tý Osvětimi, když nás napřed vyhnali...
To bylo osvětimský nádraží, že...
Nádraží... no tak ta rampa,
kde lítali esesáci se psi,
kteří štěkali pochopitelně a ti esesáci do toho řvali.
Tak to byl jen ten šílenej hluk.
A vyhnali nás z těch vagónů a:
"Zavazadla tam nechte, ty potom!"
No, takže my jsme samozřejmě tam všecko nechali,
pak nás hnali dál do toho Birkenau,
ale to jsme pořád ještě měli svoje šaty,
ještě jsme měli svoje vlasy a svoje boty.
A já jsem měla takový holinky tenkrát,
říkala jsem: no tady se nedá v ničem jiným chodit, než v těch holinkách,
protože tam bylo takhle bláta, bahna...
To byla bezútěšná krajina - bahno dole a nad náma těžký mraky.
A když jsme dorazili teda do toho Birkenau,
tak tam nás vedli do jakési místnosti,
kde jsme museli všechno ze sebe svlíct.
Pak přišly děvčata - to byly taky vězeňkyně,
dokonce jsem se tam setkala s Maruškou, medičkou,
s kterou jsme se znaly dávno z Prahy a ze studentských lágrů letních.
No ale co holky mohly dělat.
Ty měly za úkol nám ostříhat, oholit hlavy úplně dohola
a kde jaký ochlupení po těle bylo.
No, takže jsme se takhle octly jak nov...
aj novorozeňata mívaj vlasy, ale my jsme ani ty vlasy neměli.
A pak nás hnali do těch sprch a z těch sprch potom...
Nevím co nám dali za oblečení.
Vůbec si nevzpomínám co za hadry jsme měli na sobě nejdřív,
až potom, po těch čtrnácti dnech,
když nás zase vybírali na nějaký ten pracovní transport,
tak to si pamatuju, že to bylo v noci a z těch sprch nás vyhnali ven...
To byla hrozná zima už a - polovina října -
a tam byly jakési dlouhé stoly a na tom všelijaký hadry naskládaný
a teď nám to takhle házeli - košili, šaty, kabát.
To jsme byly šťastný, když jsme dostaly aspoň to trojí.
Protože někdo něco z toho vůbec nedostal.
Takže žádný kalhotky, žádný punčochy, nic takovýho.
Na tu hlavu nic, na tu holou hlavu...
No a nějaký ty boty...
Já už nevím jestli to už bylo s dřevěnýma podrážkama nebo jaký.
Protože předtím jsme tam nosily ty holandský dřeváky. Těch 14 dní.
A to je strašná věc, když na to nemáte před -
do toho ty správný tlustý punčochy.
My jsme měly otlučený ty nárty, bolavý nohy jen z těch dřeváků.
A jinak myslím, že bych tady mohla uvést jednu historku,
která - které jsem možná já už poslední pamětník...
Že nás tenkrát z toho nově příchozího kontingentu žen ještě z Terezína celkem při síle,
mladých, tak nás vybrali asi deset.
Nevím, jestli taky brali vizáš na - do počtu...
Jestli se jim zdálo, že nevypadáme příliš židovsky, já nevím.
Zkrátka nás deset asi vybrali.
Přišel takovej mladej esesák a ved nás do vzdáleného baráku.
Ty baráky měly vepředu i na druhém konci takový malý předsíňky.
Takže v tý první předsíňce nás nechal čekat
a po jedný si volal dovnitř, do té pros... do toho prostoru.
A teprva každá z nás, když tam přišla, tak viděla o co jde,
ale my jsme nikoho neviděly odcházet!
Takže když jsme čekaly, tak to bylo dosti eh... sužující.
Takže ten chlapec tam nám odebíral krev.
A sice do těch sterilních ampulek,
a já to znala, protože ještě ze španělský války v Hradci -
můj bratr pracoval tenkrát v hradecký nemocnici jako asistent -
a tam se hlásili lidi, kteří chtěli darovat krev pro ty internacionální brigády -
no pro českou, pochopitelně.
No a takže i my mladé holky jsme se tam hlásily...
Takže napřed se odebralo nějaká ta na zkoušku
a viděla jsem teda, jak vypadaj ty sterilní ampulky,
do kterých se nevím kolik toho nabere.
A přesně tohle měl tenhle chlapec.
A pak nás teda vypustil tím druhým východem ven,
proto jsme se nikdy nedověděly od těch, co šly před náma, co se vevnitř děje.
Ale pak jsme... dostaly jsme eh... jeden hrnec polívky navíc - nás deset.
To znamená bez lžíce, takhle těma špinavýma rukama jsme musely tu polívku, jo?
Člověk si zvykne i na šibenici snad.
Protože tohle už nebylo daleko od tý šibenice.
A jenom jsme říkaly, nač oni potřebujou tu naši krev?
Tak jsem říkala: „No, tak blíží se fronta, žejo, sosta...“
Stalingrad už dávno padl.
„Asi potřebujou pro ty raněný vojáčky nějaký ty transfůze...
No, holt dostanou židovskou krev...“ {směje se}
Tak jsme se tomu aspoň zasmály, víte?
V tý mizérii tam byl člověk rád, když se měl aspoň čemu zasmát.
IV: Jak jste tam byla dlouho?
HR: Vypočítaly jsme to, že to byly asi dva týdny.
A pak nás tedy vybírali - to už jsem řekla předtím - na ten transport.
To jsme taky ještě nevěděly kam.
Prostě ten transport vedl do Německa,
protože tam už všude scházely pracovní síly,
když už všechna - všechen manšaft byl na frontách, žejo, nebo i po smrti.
Takže jsme my se dostaly do Freiberga v Sasku,
do továrny, kterou kdysi založil jakýsi nějaký židovský podnikatel,
který byl snad i profesorem na té hornické akademii -
nebo s tou neměl možná nic společnýho,
ale byl to vážený občan - tehdy, ještě když to zakládal...
A byla to fabrika na takové ty eh... hrubé porcelánové věci
jako umyvadla a ty izolátory, jak bejvaly ty panenky na těch sloupech, a podobně.
No, ten, když přišel Hitler k moci,
tak spáchal sebevraždu, prý - já to nevím přesně,
to všechno ví doktor Düsing,
a náckové teda z toho udělali fabriku,
která měla pomáhat ve výzbroji.
Takže my jsme tam připravovaly a skládaly křídla k malým letadlům.
IV: Mohla bych se ještě zeptat, když jste přijela do toho Freibergu,
jaké byly Vaše první dojmy. Bylo to večer nebo ráno?
HR: My jsme vyjeli teda z toho Birkenau v noci a pak další noc -
já myslím, že to bylo jen těch čtyřiadvacet hodin -
jsme dorazili do toho Freiberga, zase v noci.
Takže nás z toho nádraží hnali do tý fabriky,
což bylo dost daleko.
Všechno potmě, protože samozřejmě bylo zatmění všude.
Takže my jsme z toho Freiberga nic neviděly tehdy.
A v té továrně nás seřadili na takové dlouhatánské chodbě,
která byla už dřív asi ubikací,
takže to zůstalo i pro nás na čas ubikací.
Tam bylo kupodivu aspoň teplo a dokonce i teplá voda na mytí.
A na té chodbě nás tedy seřadili a pak přišli ti civilní mistři
z těch dílen s takovými holemi, špacírkami,
a takhle si nás kolem krku, za ten zakulacenej konec,
vytahovali jak dobytek, jo?
Takže mě si vytáhl meister Otto Rauch,
no a první střetnutí s ním bylo, když mě asi druhý den
nebo hned první den poslal pro jakousi eh... rekvizitu,
pro jakési nářadí, do výdejny nářadí.
A teď mi ale neřek jak se to jmenuje, on mi ukazoval rukama.
No já samozřejmě neznalá těch věcí jsem vůbec nepochopila o co jde.
Tak jsem v té výdejně zase jenom ukazovala,
protože mluvit jsme spolu nesměli.
Tak já jsem se ho nemohla rovnou zeptat.
Tak jsem tam taky ukazovala, oni mi něco dali,
nebylo to to správné pochopitelně.
Takže on se rozzlobil, teď mě takhle popad
a teď mě tam o tu šteláž, kde se - kam se formovaly ty křídla,
mě takhlenc jako votlouk.
No a já jsem si říkala, co ty mě budeš mlátit,
jsem si řekla, německy jsem mu to hezky řekla:
„Pane mistr, když ode mně něco chcete, musíte mi to vysvětlit,
já jsem nikdy ve fabrice nepracovala."
A teď on zůstal úplně jako když do něj hrom uhodí,
protože my jsme vypadaly opravdu jak strašidla do zelí.
Jak nám házely ty hadry po těch všelijakejch stařinkách už nepotřebných,
protože ty dobrý věci z našich kufrů šly do Německa, že.
Takže to, co tam v Birkenau zbylo, do toho nás oblíkli,
zcela nesourodě a strašně a jak jsme ještě měly ty hlavy oholený,
tak oni si o nás mysleli, že jsme bůhví co za spodinu.
A teďka najednou on na něj takovej strašák promluví a dokonce německy.
A mi povídá: "A co jsi dělala?"
Tak jsem mu řekla, že jsem byla vychovatelka u dětí.
No a: „Kolik je ti?" Já jsem řekla: „No tak hádej!".
To jsem si troufla mu říct...hádejte.. On řekl: „No, sedmnáct?"
Jsem vypadala na sedmnáctiletýho kluka.
A jsem říkala: „Ne, už je mi třiadvacet...“
Nebo už mi šlo na čtyřiadvacátej skoro...
Jsem říkala: „a jsem vdaná...“
A on říká: „Kde máš svýho muže?“
Já jsem říkala: „To nevím...“ - „Jak to, že nevíš?“ -
„No, protože jsme... v koncentráku nás rozdělili.“
A... prostě to dopadlo tak, že se mě nakonec ptal...
Jsem se ho ptala: „Víte co to je koncentrák?“
A on řiká: "No to je takový to, kde učejí při... eh lidi přivykat práci." Asi v tom smyslu.
A jsem říkala: „Nás nikdo nemusel přivykat práci, my jsme všechny už pracovaly,
všechny už jsme chodily do školy
a máme i vysokoškolský vzdělání, řada z nás..."
A tak jsem mu vykládala...
Nakonec se mě zeptal: „A proč jsi byla v tom koncentráku?“
Tak jsem mu řekla: "Protože jsem Židovka".
A ten teď na mě koukal: „Die Juden sind doch schwarz.“
Čili Židi jsou přece černý...
Tak takovou oni měli představu po pár letech hitlerovského režimu,
když už ti Židi tam nebyli.
Neuměli si je jinak představit, než na nějaký středoafrický černochy...
Já nevím... jak si nás představovali.
A po téhle rozmluvě byl mistr Rauch úplně jinej
a choval se opravdu velice slušně.
A dokonce když jsem byla nemocná na revíru,
tak se prý po mně ptal.
Dokonce si pamatoval moje jméno. „Die Hanka... Wo ist die Hanka?“ {směje se}
IV: Teďka jste zmínila vlastně toho mistra Raucha.
Vzpomínáte si ještě na nějaké další německé dozorce, jak se k Vám chovali? Byli...
HR: Tohle byl civilní mistr a dozorci...
Samozřejmě tam jsme měli hlavně řadu dozorkyň a taky nějak...
Hlavní byl unterscharführer a mezi těmi dozorkyněmi byly taky nejrůznější děvčata.
Například ty, co měly na starost naši ubytovnu, ubikaci...
Tam byla jedna, která se velice spřátelila s naší ošetřovatelkou.
A vodily se po tý chodbě zavěšený.
A ta musela potom ale pryč.
Takže dozor byl tam pořád.
A tady na sále v pracovní dílně, tam byla jedna mrňavá.
Já každýmu řikám, že vypadala jak habešanka,
ale ona - opravdu to byl vysloveně typ té africké habešanky.
Ale byla to samozřejmě čistokrevná Němka,
když chodila v tý německý uniformě a mluvila německy.
A ta byla nejzlejší, nejhorší ze všech.
A viděla mně, že si jednou ze z... takový zlomený pilky dělám nožík,
abych si mohla krájet ten kousek chleba aspoň na plátky,
a šla to... to jsme nesměli totiž.
Jsme nesměly si žádný nože dělat...
Oni se báli i toho.
Tak šla hned žalovat unterscharführerovi, no a ten přešel- přišel a řikal:
„Víš to, že se to nesmí!“
Já jsem říkala: „No teď už to vim.“ -
„A předtím jsi to nevěděla?“ Jsem mlčela, tak mi dal pár facek.
Opravdu {ukazuje} pár facek. Řikám první a poslední v mým životě.
Ale... prostě já jsem se nerozbrečela
a když jsem na něj koukala zle, tak se otočil a šel pryč.
Tak to byly... to byli ty dva lidi, s kterýma jsem přišla do takovýhodle konfliktu.
Ale druhá dobrá zkušenost byla,
že se tam najednou objevil vojáček, takovej dlouhej,
myslím, že asi byl na dovolence někde z fronty,
že asi všelicos už poznal...
A když byli doma na dovolence,
tak asi taky museli taky pomáhat Třetí říši ještě zvítězit,
tak byl ještě poslán na nějakou asi praxi do tý fabriky.
A dostal se zrovna k mistru Rauchovi, čili ke mně.
Já jsem tam byla - vždycky jsme tam byly ve dvou.
Pak jsem tam měla polskou dívku Reniu,
s kterou jsme se měly moc rádi.
To jsem neřekla, že tam kromě nás Češek byly taky Polky.
Ty bydlely ve vyšším patře.
Každá jsme... Ale v těch továrních halách jsme se setkávaly.
IV: A vy jste tam mohly normálně mluvit...
CM: To zase necháme na další...