CM: A můžeme...
HR: Byly jsme samozřejmě trvale nachlazené.
Měli jsme hroznou rýmu, kašel,
no a místo kapesníku jsme používaly...
eh... takovou tu papírovinu hrubou, kterou se čistí stroje.
A ten vojáček, když to viděl, tak se mě ptal:
„Vy nemáte kapesník?“ Já jsem mu řekla:
„Ani kapesník, ani kartáček na zuby.“
A druhý den jsem v šupleti, svém, kde jsem jako měla mít
- já nevím jaký svý potřeby ani
- jo, možná, no já jsem tam měla lžíci a misku na obědy.
Tak to bylo moje šuple.
Tam jsem našla velkej mužskej kapesník a kartáček na zuby.
To byl dar neocenitelnej, neocenitelnej...
Takže na toho chlapce jaksi vděčně vzpomínám.
Říkám si, bůhví, jak asi skončil a proč potom vzápětí zmizel z tý fabriky.
Už se tam neukázal.
IV: Takže Vám chtěl pomoct vlastně...
HR: Ano, tak proto řikám: mám i dobré i zlé zkušenosti. I z toho Freiberka...
IV: A jaký jste měli kontakt s civilním obyvatelstvem.
Bylo vůbec něco takového možné?
HR: To nebylo vůbec možný.
Civilní byli jedině nám nablízku ti mistři,
v těch výrobních halách, no a jak který.
Tam byly taky obrovský rozdíly.
Některej házel po holkách kladivem
a někdo jim třeba podšoupnul i kousek chleba.
Takže to byly velký rozdíly.
A ten můj mistr Rauch se choval pak opravdu slušně.
Nic na mně nechtěl, nic mi nedal mimořádnýho, ale nesekýroval.
IV: Takže vlastně informace, třeba o politické situaci z vnějšího světa,
to nebylo možné něco takového...
HR: Možná, že něco prosáklo, protože tam byli i francoužští zajatci
a možná nějakej dokonce Angličan a možná nějací Italové.
A - nevím jakým způsobem se děvčata z některé té dílny
s nima dostaly do takového běžného krátkého kontaktu.
Takže tam možná se něco dovídaly a dávaly to dál.
Ale bylo toho tak málo, že si z toho nic nepamatuju.
Věděly jsme, že Stalingrad dávno padl,
viděly jsme hořet Drážďany.
Z tý fabriky jsme viděly ty plameny,
v Drážďanech byly nálety, byl taky u nás nálet...
Při tom prvním náletu nás hnali do nějakých bunkrů
a při dalším už nás zamkli v těch halách a utekli jenom naši dozorci.
A to bylo pro nás „myši mají pré“..., jo?
Že jsme si oddechly a jen jsme čekaly, co bude dál
a nemusely jsme nic dělat, seděly jsme tam na zemi a povídaly jsme si.
Vůbec jsme se nebály, samozřejmě o život nám nešlo,
protože to nám šlo celou dobu.
A jenom jsme řikaly: dobře jim tak, ty Drážďany,
a člověk si v tý době, když je sám v takovým...
stavu, kde je stále ohrožován,
tak ani ho nenapadne litovat někoho z protějšího tábora.
Takže my jsme si tenkrát vůbec neuvědomovaly,
co tam na to doplatilo civilního obyvatelstva
a jaký kulturní škody se udělaly, žejo...
Tenkrát jsme byly šťastný: jo, jen ať jim to shoří...
Ať je... čím dřív bude konec války.
IV: Vlastně to byl znak toho, že se blíží konec, a že...
HR: Ano, to bylo několik znaků.
Taky jsme dostali nesolenej chleba.
Takže jsme si říkaly: Hele, Hitler má támhle solný doly v Rakousku
a nemá ani na sůl do chleba. {směje se}
Tak to byly maličkosti, kde člověk byl zlomyslnej,
kde jim to přál a radoval se z toho,
ikdyž ten chleba nebyl dobrej, ale snědly jsme ho. Nemajíce nic jiného...
IV: A jak vypadala strava jinak?
HR: No to byla ráno ta tmavá brynda, čemu se říkalo kafe,
v poledne byla polívka taková nějaká hustší.
Já už nevím z čeho... a zahuštěná...
Já nevím, nějakýma plevama nebo čím - já nevím.
A pak k večeři jako jsme dostaly ten příděl chleba.
Ten byl čím dál menší, a k tomu různě něco.
Někdy nějakou řípovou marmeládu, někdy kousek margarínu.
Jednou nebo dvakrát dokonce jsme dostaly to,
čemu my teď říkáme čajový salám.
Oni tomu říkali jägersalami, jo?
A to nám strašně chutnalo.
Nám to připomínalo ty naše předválečné macešky.
Takže to byla jediná masitá strava, co jsme tam... asi dvakrát jsme to dostaly.
IV: A mohla byste popsat přesně jaké práci jste se v té továrně věnovala?
Co jste tam musela dělat každý den a jak dlouho?
HR: Když jsme tam přišly, tak napřed jsme musely pilovat ty jednotlivé duralminiové pláty,
ty hrany opilovat.
Pak nás učili teda do nich vrtat díry.
A to byly ty eh... stlačeného vzduchu - jak se tomu řiká? Eh...
IV: Nějaký tlakový...
HR: Tlakový
IV: ... zařízení?
CM: {nesrozumitelné}
HR: Eh... vrtačky.
IV: Aha...
HR: Vrtačky, jo, dole to byl ten vrták, kterej se každou chvíli zlomil...
To jsme taky byly rádi, když se toho hodně polámalo,
ale hrozili nám za to samozřejmě sankcema,
a nad tím byla taková obrovská záležitost napojená na ten přívod vzduchu...
A teď než jsme se vůbec naučily...
Vždyť už jsme taky neměly tolik síly.
A než jsme se naučily to zvednout a držet.
No, člověk potom postupně v tom získal jakousi obratnost,
takže jsme ty díly vrtaly a pak jsme ty pláty zase...
Ty pláty už byly naskládaný tři nebo čtyři na sobě,
a provrtávalo se to dohromady a pak se to nýtovalo dohromady.
Tak zase byla nýtovačka... Ne, ty vrtačky, to jsem se zmýlila,
ty byly elektrický, no taky těžký.
Ale ty nýtovačky, ty byly těžký.
No tak pak přišel takovej navoněnej f.... frajírek,
jako inženýrek s prstenama na rukou, no,
byl trošku nenormální a ten s lupou prohlížel ty nýty shora, zespoda,
jestli jsme to nějak neudělaly špatně.
A my jsme se pak snažily se naučit to dělat špatně.
Tak, aby to nepoznal.
Že to bylo trošku jako našišato a každej zase jinak našišato.
A bylo to nepatrný, no ale říkaly jsme si: s tím lítat nemůžou.
Oni taky se žádným tím křídlem, co my jsme vyrobily nelítali,
ani neměli už čas to zkusit. {směje se}
IV: A jak vzpomínáte na své spoluvězeňkyně?
Existovalo tam něco takového jako přátelství?
HR: Ano, samozřejmě bez toho člověk nemůže bejt.
A my jsme napřed eh... hned, když nás ubytovali v té fabrice,
tak nařídili: po dvou na kavalci.
Notabene to byly ty dřevěný pryčny, žejo.
Takže jsme musely být po dvou na tom jednom slamníku.
No a tam jsme se našly s Lisou Ledererovou, to byla muzikantka.
Zpívala, její muž byl taky muzikant a tak stejně stará se mnou.
No takže to bylo opravdu přátelství, kde jsme si vzájemně pomáhaly... jak to šlo,
a kromě toho, když byla jednou za čtrnáct dní ta neděle volná,
tak jsme se vždycky seskupily v nějakej hlouček,
kde jsme zpívaly ty naše písničky, žejo...
Z Déčka, z Osvobozenýho a národní a všechno možný prostě, a povídaly jsme si.
No a taky jsme hodně vařily. Recepty jsme si předávaly. {smích}
IV: A z čeho jste vařily?
HR: No nevařily, to jenom takhle... těmi slovy.
Tak ty zkušenější z nás, že, ty nás poučovaly,
protože já jsem toho moc neuměla z toho vaření.
Jsem neměla čas se to naučit.
A to bylo nejlepší právě při těch náletech, to jsme nejvíc vařily...
Jsme si říkaly: No, dneska budeme mít k obědu... {smích} jsme si vymejšlely...
Takže ty přátelství, víte - co jsme teďka ten hlouček holek,
tam jsme se nikdy nesetkaly.
To až po válce jsme se postupně scházely, že...
Ta byla taky ve Freibergu, ta byla taky ve Freibergu...
No, některý ty - Helga Hošková-Weissová tam byla s maminkou,
Hanka Hnátová Lustigová tam byla s maminkou,
Růženka Millerová tam byla s maminkou.
Tak to byly ty nejmladší, já nevím co ty pracovaly.
Pak tam byly taky nějaký Slovenky.
Ta jedna měla dokonce jedenáctiletou dceru. Vydávaly jí za třináctiletou.
Aby jí vůbec dostala s sebou, aby jí ji nechali.
Ta holka chudinka tam pořád plakala.
No ale musely - musela vystupovat jako třináctiletá.
Pak jsem se s nima setkala jednou ve Františkových lázních.
To jsou tady... tak takový... takovou jsme měly obě radost.
IV: A Vy jste mluvila o trávení toho volného času, kterého moc nebylo,
ale v té souvislosti mě napadlo, že Vy jste tam zažila jedny Vánoce...
vlastně jeden přelom roku...
HR: Jo, a ty Vánoce jsem zažila vlastně na revíru,
to jsem měla růži v noze. Takže...
IV: Mohla byste nám o tom něco povědět?
HR: No růže je hrozná nemoc, protože to zač... začíná takovým strašným... nevolností od žaludku,
vysokýma horečkama a teprv po mnoha hodinách se to projevuje, kde to vlastně je,
a ty horečky trvaj dlouho...
No tak tam mě vylí... vyléčili pouhou ichtyolovou mastí.
Já jsem se z toho vyhrabala.
Eh... teďka na pneumologii mi zjistili, že jsem tam zřejmě přežila tuberkulózu,
že tam mám na těch plicích nějaký za...
Víte, to jsou neuvěřitelný věci,
že člověk se tam automaticky vyléčí.
No, nějakej ten po... pohrudnicový zánět jsem tam měla.
Tak to jsou takový věci, na který ani nevzpomínat...
Ta růže se mi bohužel opakovala moc a mockrát po válce.
IV: Jak vypadala ta lékařská péče?
HR: No to byly zase naštěstí naše doktorky, ale když neměly léky, co mohly chudinky dělat?
No... Umřela jim tam taková osmnáctiletá krásná holka na tuberkulózu...
IV: A Vy jste tam vlastně byla do dubna 45...
HR: Ne.
IV: Ve Freibergu...
HR: Nás ještě potom, po těch Vánocích, po Novým roce nás přestěhovali do nového tábora za městem,
který stačili mezitím postavit.
A to bylo z čerstvých prken.
Tam tedy nebyly štěnice. Bylo to čisťounký, ale vlhký.
Takže jaká zima tam byla, protože v tý fabrice, ikdyž tam byly takový ty roury,
tak přece jenom tam bylo teplo i v těch pokojích.
Kdežto tam byla zima, byl to leden, únor, březen...
A v dubnu byly nějak Velikonoce, kolem dvanáctýho, a...
buď těsně před Velikonocema nebo těsně po nich nás zase vyhnali
a hnali nás ve Freibergu na nádraží.
A to už bylo tak... začínalo svítat.
Taky v noci nás vzbudili.
Ale když nás hnali tím městečkem,
tak to jsme teprv viděly ty krásný starobylý malovaný domy.
Teprv jsme věděly, kde jsme byly...
Protože tam odtamtud jsme z fabriky, dokud jsme bydlely tam,
tak jsme nemohly ani na krok nikam ven.
A pak když nás vodili do toho novýho lágru,
tak to bylo vzádu, za městem zase. Takže...
IV: A když jste pochodovaly na práci vlastně tady z tohodle, z těch ubikací...
HR: Z těch do lágru...
IV: ... tak měly jste možnost setkání s nějakým civilním obyvatelstvem, to nebylo možné?
HR: No my jsme jenom... Já jsem si všimla hloučku dětí malejch,
který si tam hrávaly na tý ulici před fabrikou.
To byla dost dlouhá ulice a tam si hrály - a krásný malý dětičky.
Protože já jsem holt vychovatelka, měla jsem od batolat různé věkové kategorie,
tak prostě dětičky jsou pro mě... něco extra, žejo.
Tak těch si vždycky všímám.
Viděla jsem, jaký jsou to krásný německý dětičky.
No a ty samozřejmě nemohly nikde nic vykládat, ale jsem přesvědčená,
že nějaký ty maminky je oknem pozorovaly.
Že musely přece dát pozor na ty děti. To byly malý děti...
Jak si venku hrajou a aby je něco nezajelo,
ikdyž toho tam moc tenkrát nejezdilo...
Někdo musel ty děti sledovat, čili musel nás vidět aspoň při těch střídačkách v poledne, po půlnoci.
IV: Vy jste se potom dostala vlastně do dalšího transportu,
který směřoval do Mauthausenu...
HR: Ano, po - jak jsem říkala - kolem těch Velikonoc,
potom po půl roce, co jsme tam byly, nás zase hnali přes to městečko -
řikám, že jsme teprve viděly v jakém hezkém městě starobylém jsme byly -
zase na to nádraží... vlastně mimo nádraží.
Mimo, na nějaký zastávce nákladní...
Tak tam nás naložili teda opravdu do nákladních, do uhláků,
otevřených, a vono lilo!
A teď nás vezli nevím kolik dní,
pořád lilo, pršelo, bylo hnusný počasí.
No muselo to trvat taky dva týdny.
Ale vezli nás přes... teď já nevím přesně kde...
Do Čech vlastně.
A tam po té západní hranici Sudetenlandu jsme jely.
A tam jsme si vždycky uvědomovaly: vždyť jsme doma...
Po několika těch dešťových dní, co jsme byly úplně promoklý,
tak se jeden železničář domohl toho, aby nás dali do zavřených vozů.
Jenže oni nás tam dali tak, jak jsme byly promoklý,
čili v těch zavřených vozech jsme zase schly o to dýl.
Ale vzpomínám si na dobré lidi v Horní Bříze,
kteří na těch Němcích si vydupali,
že nám smějí přímo do těch vagónů tu báječnou bramboračku,
kterou uvařili, přímo jako dávat do těch misek.
To bylo to jediný, co jsme měly - misku a lžíci.
A to byl - nevím, jak to říct -
po dlouhé době hladovění najednou takovej báječnej pokrm.
A podruhé to bylo myslím u Klatov někde,
kde taky lidi přinesli koše buchet a nevím čeho,
ale z toho si ti esesáci všechno skoro nechali
a nám nějaký drobínky potom rozdali.
Ale to já vždycky zdůrazňuju, víte,
že na té české straně byli lidi, kteří se uměli postarat.
IV: Jak se k vám chovali ti dozorci během transportu?
HR: Co jsme byli na českém území, tak si dávali velkej pozor.
Oni si to uvědomovali, že tady nemaj tak úplně volné pole,
podle svých nátur.
Tak a jen jsme přejeli do Rakouska,
tak už to začalo, zase terorizování.
No, dojeli jsme do Mauthausenu...
Děvčata většinou nevěděly, co to je,
ale já to věděla, že mi tam umřel bratr.
Tak jako když jsem si na tom nádraží přečetla ten velkej nápis Mauthausen,
tak jsem věděla, kde jsem.
No a tam nás pak hnali.
Samozřejmě my hladový, žíznivý hlavně...
Teď nás hnali do toho obrovskýho kopce.
Nám se zdál obrovskej, nekonečnej.
Teď tam přes tu cestičku zurčely takový ty horský potůčky křišťálový.
Když jsme se nachýlily, že si naberem vodu, tak jsme dostaly holí nebo...
co oni to měli... takový eh... biče... bičíkem...
Takže jsme se ani nesměly napít, ale cestou...
Ještě na nás řvali, prostě tím svým způsobem esesáckým nás hnali nahoru,
ale někde v půli cestě, nebo trošku vejš,
proti nim přiběh jeden esesák a ten jim podal nějakou zprávu
a oni se začali mírnit.
A to už byla ta zpráva, že nahoře už utek hlavní, ten Ziereis,
a že už samosprávu převzali snad vězňové.
Že vězňové prostě už tam maj hlavní slovo.
Takže to všecko umlklo, oni se odebrali do nějakejch - ty esesáci -
do těch svých domů pro ně připravených.
No nás nahnali nahoru na apelplatz.
No a teď se kolem nás shromáždili vězňové a když zjistili, že jsme Češky,
no tak ti čeští kluci teď nám začli nosit jídlo.
Ale takový nerozumný věci
- jako sardinky a takový ty sladký... to ovoce kandovaný.
No samozřejmě, že kdo to sněd, tak mu bylo potom zle.
No ale jinak se o nás opravdu starali, protože...
Dbali na to... Zase to trvalo celý den do večera,
než jsme se mohly zase osprchovat.
Nás hnali do těch sprch a potom do toho lágru,
co je teďka parkoviště pod hlavní branou.
Tam byl tenkrát ještě - nevím, jak tomu říkat - Russenlager.
Že tam byla pro ty ruské zajatce... nevím - nemocnice nebo co.
A když je prostě vybili, tak to bylo prázdný.
Esi to dezinfikovali nevím, ale tam nás tedy uložili,
že jsme měly slamníky na zemi a nějaký deky nám přinesli.
A občas se přišli zeptat, jestli něco nepotřebujem,
opravdu se o nás starali jak mohli.
A tam už jsme dostali potom normální příděly,
protože kuchyň tam vedli Španělé, ještě španělští eh... bojovníci,
kteří taky měli mnoho zkušeností.
A takže ta strava celkem se dala jíst a když... ještě nabízeli,
když viděli, jak jsme zesláblý, tak nabízeli ještě nášup.
IV: Vy jste tam vlastně zažila osvobození... jestli se nemýlím.
HR: Ano. My jsme tam přišly nějak koncem dubna, prý osmadvacátého,
a to byl takový ten týden, kde jsme ještě pořád byly...
No tak především jsme tam všechny onemocněly dizentérií, žejo...
Takže tam nás ně... nějak moc léčit nemohli,
ale pak tam přišli... 5. května přijel jeden obrněný vůz s americkými vojáky,
kteří byli na nějaké pátračce a náhodou narazili na ten tábor.
Oni o něm vůbec nevěděli.
No, nahoře bylo velké haló, ale mě bylo tak zle, že jsem je ani neviděla.
Já jsem ležela na slamníku - to vím všecko jen z povídání -
a oni tedy od těch vojáků se naši dověděli,
že americká armáda o tomhle táboře vůbec neví.
A pak tedy přijeli oficiálně a oficiálně to bylo osvobození.
Já nevím, jestli už vám někdo říkal, že toho Ziereise, toho velitele,
že zradil jeho vlastní řidič, že řekl, kde se schovává.
Takže Američani si ho vytáhli a dělali protokol, ten existuje...
Výslech důkladnej, no. To je...
Vězni se na něj stejně vrhli a ten Ziereis stejně pošel, bych řekla.... nakonec.
Protože to bylo zvíře zřejmě hrozný.
On učil svého synka střílet na vězně.
A pak asi druhej den na to, nebo o dva dni později tam přišli sovětští představitelé.
No a tam byl lékař, kterej se ujal toho léčení našeho,
takže jsme dostaly víno na lžíci s opiem.
Opium ve víně... {smích} To jsou takový detaily...
A Američani nás zase postříkali DDT.
Celý, od hlavy až k patě.
Takže se o naše zdraví starali všichni.
IV: A kdy jste se dostala zpátky do Čech?
HR: Zpátky jsme směly odjet až 19. května.
Čili zase jsme tam byli...
Ještě musím říct... Američani - možná, že už to někdo řekl -
Američani tam namontovali eh... tlampač a spustili zprávy z rádia.
No a když věděli, že jsme Češi, tak prostě spustili Prahu, českej rozhlas,
a teď jsme se tam dověděli, že je v Praze povstání.
Nebo možná, že to nebyla česká stanice,
že to bylo z nějaký jejich stanice, že informovali, že je v Praze povstání.
No my samozřejmě, jak jsme byly zesláblý:
A honem, musíme do Prahy, musíme se zúčastnit povstání...
Což nepřicházelo v úvahu, pochopitelně,
takže oni potom postupně ty jednotlivé skupiny...
Tam bylo asi šestadvacet národností...
Takže první snad šli Belgičani, Holanďani, Francouzi...
já nevím, jak to postupně tedy...
Si pro některé přijely tamní Červené kříže, že si je odvezli.
No a nás tam pořád drželi, že jsme v karanténě.
Pak jsme se dově... protože tam byl taky profesor...
Ježiš, teď nevim, Bušek, žejo, se jmenoval eh... z ministerstva...,
který, který si vomo... vymohl teda od Američanů propustku, že jel do Prahy.
Nevím, jak se tam dostal - asi ho dovezli někam... na hranice.
A tenkrát se vrátil Beneš z Anglie.
To už byl v Praze, takže už to bylo diplomatické jednání.
No a vyjednali, že můžeme 19. května odjet do Prahy.
Teda velká většina. Ještě pár lidí v tom Mauthausenu musela zůstat,
co nebyli transportu schopní nebo z jiných důvodů.
Takže jsme měli k dispozici jeden autobus,
který - nevím kteří, jestli to byli taky Španělé nebo jiní,
co pracovali v těch opravnách - autoopravnách pro ty esesáky,
tak se dokonale vyznali v těch motorech,
tak opravili vyřazenej starej autobus.
Pak tam byl jeden osobní, jedno osobní auto,
kde jel doprovod s lékařem
a ty ostatní zřejmě na otevřených náklaďácích.
Já si to už nepamatuju, protože já
- to jsem neřekla, že jsem ještě než jsem nastoupila do toho dětského domova,
tak jsem dělala kurz kojeneckých sester.
Takže jsem tak trošku věděla něco o minimální lékařské pomoci
a hlavně jak se rodí děti.
To bylo důležitý, protože v tom autobuse se mnou seděla Rútka,
která byla v devátém měsíci.
A opravdu jí to chytlo cestou, takže jsem zalarmovala, aby zastavili.
Přijelo to auto a honem ji odvezli až do Budějovic a porodila v Budějovicích v nemocnici.
Takže my máme dvě děti, co se tam holčičky narodily.
Jedna se narodila ještě ve Frei..., v Mauthausenu,
tam má čestné občanství a rodiště Mauthausen {směje se}
a jedna tedy už v Českých Budějovicích.
Takže to jsou i veselé zprávy... z koncentráku.
No a z těch Budějovic my jsme tedy dojeli v těchto - v této sestavě...
Ty náklaďáky otevřený a ten autobus jsme pak dojeli až do těch Budějovic.
Tam bylo veliké vítání na velkém náměstí,
prostě shluk lidu.
Tam nám přinesli nějaké jídlo - nějaká zřejmě polívka byla,
každej půlku vajíčka natvrdo.
No vajíčka my jsme neviděly pět let, žejo.
Takže to bylo přivítání.
A vydrželi jsme na tom náměstí stát, protože se tam přitom řečnilo.
My bysme byli radši si někde sedli.
No ale bylo to všecko moc hezký a z Budějovic už byl pro nás připravený vlak,
takže jsme dojeli vlakem až do Prahy.
To už bylo nějak podvečer a nám řekli... na Hlavní nádraží,
ale předtím se čekalo dlouho ve Vršovicích,
než nás pustili tunelem dál.
A protože - my jsme s manželem nebydleli ve Vršovicích,
my jsme bydleli tady na Korunní,
ale jeho rodiče bydleli ve Vršovicích
a když jsme se brali, tak byli ještě v Praze a naživu,
až pár dní potom museli do transportu...
Ale znali jsme tam eh... správcovou z domu.
A já jsem stála v chodbičce u okna,
když jsme stáli v těch Vršovicích, tak jsem stála ve vlaku v chodbičce u okna,
dívala jsem se do toho zástupu
a najednou tam vidím mladou ženu, která na mě kouká
a já si řikám: je mi povědomá, znám ji nebo neznám...
A ona přišla k tomu vlaku a já ji řikám:
„Nejste paní správcová z Borovanky?“
Řiká: "No, vždyť přijďte k nám!" Ona mě poznala,
i bez těch vlasů, i v tom příšerným ústrojí.
No to už jsme vypadaly líp,
protože jsme si z těch režných košil udělaly blůzy než jsme jely do Prahy.
Že jsme z podolku si ušily límec na to... {směje se}
A nějakou sukni z nějaký deky...
Ale že mě poznala, ikdyž mě mockrát neviděla,
a řekla: „Přijďte k nám bydlet. Zrovna odvedli z toho vašeho bytu ty Němce.“
Čili z bytu po rodičích.
No a tak jsme tam skutečně pak bydleli. To bylo obrovský štěstí.
IV: Já bych se chtěla zeptat,
vlastně jak vzpomínáte na to začlěňování do normálního běžného života po válce.
To asi nebylo vůbec jednoduchý...
HR: Teďko já vám musím dopovědět ještě to,
jak jsme přistáli na Hlavním nádraží.
Tam nám řekli, že máme zůstat buď ve vagonech
nebo že v čekárnách jsou kavalce, že tam máme zůstat.
Kdo neví, že by došel do deseti hodin někam,
kde zaručeně by byl přijat, protože my jsme neměli domov už žádnej.
My jsme neměly rodiče, rodinu, my jsme nikoho neměly.
Leda sem tam někdo, kdo měl nějakou arijskou tetičku
nebo strejčka zrovna v Praze, jo?
Ale to nemusel mít každej v Praze.
A já jsem najednou řekla - pořád jsme byly s tou Lisou Ledererovou...
Říkám... Cestou jsme slyšely ty zprávy pro repatrianty, co rozhlas vysílal.
A já jí řikám: „Poslyš Liso, vždyť ten rozhlas je tady od Hlavního nádraží kousíček,
co když bysme šly tam a daly zprávy pro naše muže,
jestli jsou, kde jsou, co jsou..., že jsme tady."
Tak jsme teda šly do rozhlasu.
No tam jsme byly obrovsky přijati.
Byli tam ti kluci z tý revoluční gardy, v těch khaki uniformách.
Ti byli úplně nadšený, že viděj první teda vězeňkyně, koncentráčnice...
No tak nejen že nám eh...
dali najíst a pak jsme... nám taky dali nocleh.
Čili tam v jednom, v jedné kanceláři
byly na zemi polštáře ze dvou gaučů
a bílé povlečené peřiny a umyvadlo s teplou vodou a mejdlem,
což byl přepych po těch letech nevídanej.
A my jsme samozřejmě šly do té redakce,
odkud se vysílaly ty repatriační zprávy
a řikám teda, že jsem Reinerová.
On řiká: „Máte něco s Karlíčkem Reinerem společného?“
Já jsem řekla: „No to je můj muž.“
Tak oni ho všude znali, protože on v rozhlase už za první republiky tedy učinkoval -
buď jako pianista nebo že vysílali nějaký jeho skladby a tak.
Takže já jsem to jméno vlastně poprvé slyšela v rozhlase,
když mi bylo asi třináct let,
ale... ale tohle, že jsme nemusely být v té čekárně na kavalci,
ale že jsme hned měly nějaký kontakt.
A takhle to šlo potom dál, když Červený kříž - nebo eh...
České srdce myslím se to jmenovalo, taková dobročinná organizace,
kde rozdávali oblečení.
Tak tam jsem zas natrefila na paní, která byla muzikantka,
učitelka hudby, která mého muže taky velice dobře znala...
A vždycky: „Máte něco společnýho s Karlíčkem Reinerem?“
No jiná věc byla ta zdravotní, žejo,
protože eh... nefungovalo nic, co by mělo fungovat.
Eh... hlavně tedy po té ženské stránce.
Takže bylo potřeba se nějak léčit
a tenkrát jsme taky neměli žádný konexe,
ikdyž jsem předtím v rodině měla spoustu lékařů, tak žádnej z nich nežil už.
Takže se hledaly zase cesty přes přátele,
přes bývalé manželovy kolegy ze studií a tak.
A... to už jsem někde říkala, že samozřejmě nebyli žádní psychologové,
psychiatři, psychologové, kteří by si každého z nás vzali do parády
a nějak nám pomohli z těch těžkých pocitů a depresí,
který každý z nás ještě v sobě měl.
Já vím jenom, že jsem chodila po ulici
a najednou z ničeho nic jsem se rozbrečela
a vůbec jsem nevě... neměla k tomu konkrétní důvod.
A samozřejmě na rodiče jsem nesměla vůbec myslet...
Takže to začleňování... samozřejmě...
Vrátil se náhodou taky ten můj strýček z Hořic.
A hned ho mobilizovali jako vojenského lékaře.
Takže byl z Hořic poslán ještě do Trutnova.
Ale my jsme mohli s Karlem potom asi měsíc strávit v jeho domě v Hořicích
a na zahradě... a to byla re... opravdu relaxace
a tam jsme se dali zdravotně do pořádku. Takže...
IV: To byl ten strýček, který bojoval v zahraniční armádě?
HR: Který...Ne, to byl ten strýček, kterýho na 1. září hned devětatřicet za...