CM: A můžeme...
IV: Vy jste jednou zmiňovala, kdysi v jednom rozhovoru, že po návratu z koncentračního tábora zpět do Prahy
jste se musela naučit znovu občansky žít.
HR: Ano. To je pravda, protože člověk si musel zvyknout,
jak se normální člověk obléká a co si může vůči druhým dovolit.
Že vůbec může, že má právo prosazovat třeba nějaký svůj názor
nebo svůj požadavek a...
Myslím ale, že jsme si poměrně dost rychle zvykli.
Můj muž nastoupil hned u profesora Háby v Divadle 5. května,
protože přes Hábu jsme měli taky smluveno,
že po válce kdo přežije, bude hledat toho druhého.
Takže jsem opravdu přes Hábu se dověděla,
že je už zpráva od Karla z Dachau a na nádraží jsem se ptala,
kdy přijede nějakej transport z Dachau, tak mi řekli:
„Asi druhej den...“ No a tak jsme se zase shledali po těch letech.
A on si tedy taky trochu odpočinul v těch Hořicích
a pak nastoupil už eh... v opeře 5. května.
A já jsem se zapsala na fakultu, jakmile univerzitu zase otevřeli,
tak to byl mimořádný letní semestr.
No a jelikož už nebylo pomyšlení na můj původní plán studovat medicínu,
protože začínat ve čtyřiadvaceti, to jako těžko, žejo...
A tak mi Karel řek, že ať využiju tu bulharštinu.
Tak jsem šla teda na slavistiku.
No a tam vlastně jsem začala - odtamtud jsem měla tu možnost začít překládat.
IV: Vy jste se vlastně celý život potom věnovala...
HR: Celej život jsem se věnovala hlavně teda té bulharské literatuře.
IV: Já vím, že Vy jste dostala i nějaká ocenění...
HR: Jo, to jsem dostala - a já se divím, mám dojem, že poměrně brzy,
ten cyrilometodějskej řád I. stupně... No...
IV: Takže to...
HR: Já se s tím nijak nevytahuju, potěšilo mě to tenkrát...
IV: To je vlastně ale nejvýznamnější ocenění...
HR: Tenkrát to bylo nejvyšší ocenění pro kulturní pracovníky.
IV: A Vám se potom narodily děti...žejo...
HR: No ty se mi narodily, než jsem začla...
To jsem měla od jara domluvu s nakladatelstvím,
jenže než oni tu knihu zase dostali od těch posuzovatelů,
tak uběhlo půl roku a já jsem tu knihu dostala až někdy začátkem prosince...
Ještě později... Nebo v létě to začalo a do konce roku...
A 25. ledna se mi narodila tahle dcera, co je teď vzádu.
IV: To bylo v kterém roce?
HR: To bylo v roce sedmačtyřicet v lednu
a já tedy čtvrtý nebo pátý den potom jsem sedla do křesla
a začala jsem překládat... teprv.
A myslela jsem si, že to půjde snadno,
že když jsem to za dva měsíce - nebo když jsem to za dva týdny přečtla,
že to za dva měsíce přeložím.
Zcela nezkušená, jsem neměla představu, co to je překladatelská práce.
A to ještě ta bulharština přeci jenom se mi trošku vypařila z hlavy,
takže naštěstí jsem měla pak kolegyně,
co měly e... z Bulharska studentské - jak se tomu řiká...
IV: Výměny? Studentské výměny, pobyty nebo...
HR: Ne, ty... prostě přišly...
IV: Stipendia?
HR: Stipendia. Takže tam zase bylo nové přátelství, hodně jsme se stýkaly,
a tam jsem si doplňovala a obnovovala tu bulharštinu.
A s tou jednou přítelkyní dodneška si píšem a pokud možno se navštěvujem...
Ještě na jaře tady u mě byla.... Takže...
IV: Jak vzpomínáte na rok 1948?
HR: No, to jsem měla roční dítě doma
a myslela jsem si... tenkrát jsme si opravdu mysleli,
že je to v pořádku a že bude nějaká spravedlivá republika nebo co.
To jsme nemohli tušit, co z toho vypiplaji, žejo.
A asi jsme taky k tomu pomohli,
když jsme ve volbách volili, žejo.
V šestačtyřicátým... nebo kdy byly ty volby.
To se těžko ex post dá pochopit,
ale copak víme, jak dnešní dobu budou naši vnuci jednou hodnotit?
Tu dnešní situaci...
IV: To určitě...
HR: A v této souvislosti mě tedy napadá ještě jedna otázka...
Co rok 1968?
IV: No tak rok 1968, ten teda pořádně s náma otřás, žejo.
Protože jsme dělali všechno možný, aby se zachovala ta Dubčekova linie,
takže postupně jsme byli zakazováni a omezováni.
No a potom, když byly ty čistky,
no tak jsme byli oba pře - každej zvlášť předvoláni přímo na ústřední výbor.
Tak manžel jim tam rovnou legitimaci položil
a řek, že prostě nemá zapotřebí dál být v té organizaci.
No a já jsem začala tím - svými dětskými zkušenostmi,
když jsem viděla tu prohlubeň mezi bohatými a chudými
a že prostě to mě všecko vedlo k tomu socialistickýmu cítění a myšlení.
Když jsem viděla ty hloučky... Bulharsko po válce
- po tý první světový válce - bylo v strašným stavu.
A tam se opravdu v ulicích eh... proháněly bezprizorné děti, otrhané, hladové.
Tak pomáhalo se jak se dalo, ale na to všechno nestačilo...
Mě - na mě to působilo od malinka hrozně.
A takže proto taky... a potom taky bratrův vliv.
Prostě jsme byli levicoví.
A já jsem teda tím začala a oni už se tam těšili,
jak budu bažit po nové legitimaci
a já jsem jim ře... ptali se mě, jestli chci zůstat ve straně
a já jsem řekla: Ne.
A to se velice rozezlila ta komise čtyřčlenná,
která na mě vyslýchala: „A tobě nestačí to... ?“
Jak se to jmenovalo, to Husákovo..., to poučení, ne?
Jmenovalo se to poučení...
Tak jsem říkala: „Mně to nestačí. Mně jsou tam věci nesrozumitelný...“
No tak jsme se ve zlým rozešli a ani ode mě nechtěli tu legitimaci,
tu mám dodneška... - tu starou.
Protože... neplatná stejně, žejo.
Takže to jsme se rozešli ve zlém a byli jsme potom jaksi zakazováni.
Reiner, ten nesměl hrát, téměř vůbec,
jenom v těch svazových úzkých koncertech, že, jenom pro kolegy víceméně.
Ale na veřejnost... do zahraničí, to už teprv ne.
To jedině když to byli přímo zahraniční interpreti, tak si to mohli dovolit.
Ale co naši interpreti, co si od nich vyžádali skladby pro ně psaný,
když jeli do zahraničí tak to nesměli mít v repertoáru.
No a mě zakázali napřed divadlo.
Že jsem nesměla překládat pro divadlo.
A literaturu, no tak tý tolik není a kdo už čte bulharskou literaturu...
Takže jsem každý rok vlastně jednu knihu měla, přeloženou...
A s tím divadlem, to je taky absurdní záležitost,
protože - nevím přesně v kterém roce to bylo -
se konala dekáda bulharského dramatu.
A různá divadla - nejen pražská, ale i mimopražská,
dostala za úkol si vybrat nějakou bulharskou hru a inscenovat ji.
A Karel Kříž si vybral ode mně přeloženou Melu,
která měla původně být na Vinohradech,
ale tam už nesměla být a... ale byla v Dilia vytištěná.
To je tadyhleta.
No Karel Kříž neváhal, s Vlastou Galerovou si ji vybrali a dělali ji v Liberci.
A bylo to soutěžní.... vlastně podnikání.
A dopadlo to tak, že tahle Mela zvítězila ve všech proporcích.
A... ale já jsem se tenkrát nesměla s tím autorem,
kterej přijel, jsem se s ním... mohla pozdravit, ale pozvat k nám už jsem ho nesměla.
Prostě dělali všecko... On by byl rád šel ke mně...
Ale dělali všecko, aby neměl ani minutku čas na něco takovýho...
IV: A Vy jste byla členkou nebo Vy jste možná i vedla, žejo,
ten překladatelský kruh bulharistů...
HR: No po Zdence Hanzové, žejo.
Zakládala to Zdenka Hanzová, která překládala už za války
a pak nějakej čas, když umřela - bohužel brzy.
Já už nevím přesně v kterém roce, ale někdy asi v třiapadesátém tuším...
Tak to převzal Zdeněk Urban nějaký čas,
ale ten už byl pak na fakultě tolik zaměstnaný,
že vlastně jsem za něj dělala různý věci.
No a pak se ten výbor překladatelské...
Tenkrát to byla ještě, to ještě nebyla snad sekce,
to bylo ještě Kruh překladatelů.
Prostě mě řekli, ať to teda dělám jako já... tu předsedkyni.
No tak to spočívalo v tom, že jsem měla na starost,
aby se vždycky zajistil termín, kdy se sejdeme,
aby - abych dala všem členům o tom vědět,
abychom hledali nové členy mezi, hlavně mezi vysokoškolskými studenty, žejo,
kteří dělali bulharistiku a aby se psaly záznamy, jakési.
Ne protokoly, ale prostě aby se vědělo, o čem se jednalo
a abysme potom společně - a to jsem opravdu nikdy nechtěla být ten vedoucí hlavní -
aby prostě celé kolegium rozhodlo.
Každý věděl o nějaké nové knize,
co by se mělo dělat nově, eh... nebo si někdo vzpomněl na nějakého autora,
který by si to zasloužil, nějakého staršího...
A potom kdo to nabídne kterému nakladatelství.
Zase podle žánru, žejo...
A myslím, že neměli důvod si na mě stěžovat, že bych někomu sebrala něco...
IV: Tak to určitě ne...
HR: No, já doufám, že ne, protože...
IV: A jak to bylo v roce 1968 s tím otevřeným dopisem?
HR: No to právě... to právě vycházely tenkrát...
Mě posílali... nám bulharské časopisy a noviny
a tam vycházely neuvěřitelný pitomosti v těch článcích.
A dokonce i Literaturenfront - myslím se jmenovaly ty
- se jmenovaly tehdy ty noviny.
To byl vlastně orgán svazu spisovatelů jejich,
tak i tam se objevil nějakej nehoráznej článek
a my jsme byli tenkrát v létě...
Jak to bylo... Ten převrat byl v srpnu...
Ježiš marja, mě už se všecko plete...
IV: Tak to nevadí, to nemusíte zmiňovat data...
HR: Ne, v tom osmašedesátym, ten srpen, to jsme byli v jižných Čechách s manželem.
Ale tak to muselo bejt potom... se teprva rozvinulo.
Tohleto muselo být někdy tedy v sedmdesátém roce.
A tak jsem navrhla kolegům, že napíšeme otevřený dopis,
že jim to pošlem do toho Literaturenfront a že to uveřejníme u nás.
Tak jsem - Slávka Bechyňová a já - nastylizovaly první verzi,
pak jsme se dověděly přes Danu Hronkovou,
že i na fakultě se chystá takový otevřený dopis.
Tak se to dalo dohromady.
Použili i ty naše věci a použili tam,
no a pak jsme to dávali subskribovat všechno.
Takže o kom jsme věděli...
No a podepsali se nám i takoví vědci,
i takový lidi, co byli v StB jaksi zapojeni.
Ale, abysme to nevěděli, tak nám podepsali i tohleto.
IV: Hm, a následoval za to nějaký jako postih nebo...?
HR: Ne, postih nenásledoval, jenom odpověď odtamtud taky neuvěřitelná,
protože tam se podepsali hlavně všichni lidi,
co měli nějaká jejich vyznamenání.
Akademici s tím cyrilomějským meto... medálem - metálem
a ještě snad s jinými vyznamenáními...
Jsme se podepisovali jako že máme od Bulharů doloženo,
že si nás vážili a že pro ně něco znamenáme.
A nám odpověděl tenkrát starej Kara Slavo - dej mu pánbu nebe -
že prostě vůbec nepochopil, co mu píšem.
Zase napsal nějaké takové klišé všelijaké
a podepsal se jako akademik bulharskej.
To měla být ta protiváha proti nám,
co jsme byli od Bulharů vyznamenaný...
Tak on se všemi tituly jako bulharskej akademie.
No tak jsme si řekli: nemá to cenu, udělali jsme, co jsme mohli.
Někdo, kdo nesměl ani ty knihy publikovat, jako Alena Maxová,
tak se vždycky našel někdo, kdo ji kryl,
a dokonce Živkovova neteř,
co byla tenkrát ředitelkou bulharského kulturního centra u nás.
Takže ta stála úplně na naší straně. {směje se}
IV: A paní Reinerová, já bych se chtěla ještě zeptat,
jestli vlastně teď stále ještě udržujete kontakt vlastně s lidmi,
s kterýma jste se setkala za války v koncentračních táborech.
Ve Freibergu nebo...
HR: No to je ta skupina nás děvčat.
Bohužel nás nějak u... zatím nám umřela Růženka,
ta nejmladší, z nás, co byla ještě jako děvče s maminkou tam.
A nás je těďka pět
- Marie Sandová, Lisa Miková, Eva Štichová a Hanka Hnátová
a já - koho jsem ještě nejmenovala?
IV: Helga Hošková...
HR: Helga Hošková - tak šest nás je.
Co jsem... možná, že je nás víc.
Je nás víc, ale těhle šest se nás častěji stýká.
A s těmi ostatními, které pokud ještě jsou, se vídáme jednou za rok,
když je eh... to shromáždění terezínské.
IV: Ehm... A navštívila jste někdy Freiberg po válce?
HR: Ano, poprvé jsme tam jeli s manželem.
To bylo snad v pětasedmdesátém nebo kdy - já nevim.
Ale měli jsme tak hrozný počasí,
že jsem ani nešla hledat ani tu fabriku,
natož ten lágr, kde jsme nakonec byly.
Bylo hrozný počasí a byli jsme z toho otrávení oba.
Byli jsme rádi, když jsme zase jeli domu.
Eh... Mimochodem ten tábor, který pro nás postavili, tam zůstal jeden barák stát jako ukázka.
Jinak tam postavili dvě školy. Na tom místě.
Což je velice potěšitelné.
A že maj ten barák přece jen jako upomínku... jako připomínku.
Pak jsem tam byla poprvé oficiálně.
To začalo tím, když doktor Düsing začal studovat všelijaké ty archiválie a ty materiály...
A zjistili, že tam pracovaly židovské ženy jako otrokyně,
a dali tam připevnit v tom Kreis...ha...
Nebo co to je tam za ten nejvyšší ouřad jejich,
U vchodu tu mosaznou tabuli... nebo bronzovou tabuli...
IV: Pamětní desku...
HR: Pamětní desku s tímto nápisem.
No a to, když to zahajovali, když tam jaksi otevírali tu tabuli,
ten - tu desku, to bylo v jejich krajských novinách hned na první straně.
A Lisa Miková - jistě Vám to řekla -
eh... dostala od známého odtamtud,
od ně... nevím, jestli přímo z Freiberka nebo odněkud ze sousedství,
tenhle plátek jejich.
A Lisa hnedka mě volala a náhodou byla zrovna u mě Helga Hošková...
Když nám to Lisa řekla, tak jsme zas volaly Evě Štichový...
No a co s tím, prej...
Já řikám: „No, je tam někde nějaký jméno?
Dyť nějakej starosta nebo někdo to to musel odhalovat!“
No, že tam je jméno, řikala Lisa.
Tak jsem řekla: „Liso, tak mu napiš!“
Protože Lisa mluví perfektně německy, umí psát německy perfektně,
takže ona dělá tyhlety styky, s Freibergem a s...
IV: Flossenbürgem.
HR: Flossenbürgem. Víte...
A tak nastala tedy korespondence s doktorem Düsingem.
Pak jsme tam byly pozvány, oficiálně...
Báječně nás přijali, krásně se o nás starali.
Povodili, povozili nás po Freibergu.
Viděly jsme... dostaly jsme se ještě do tý fabriky,
která pořád ještě stojí, pořád ještě úplně prázdná, nevyužitá,
a asi ji nakonec zbourají, protože je to obrovská haluz...
obrovská stavba.
A hned vedle toho - nevím, jestli to je okresní nebo krajský sídlo tam,
vedle v tý vedlejší moderní budově...
A pak jsme - jsem tam byla loni, před rokem.
Představte si - koncem září před rokem jsem tam byla ještě úplně jako normální člověk.
To jsme tam byly s Helgou a absolvovaly jsme rozhovory ve dvou nebo ve třech školách?
Na dva dni jsme tam byly.
A večer ještě, v tom úřadě, kde maj dole takovou
takový sálek malý, tak tam ještě byli na večer pozváni občané Freiberka,
kdo by měl zájem.
Tak ten sál byl úplně nacvoknutej, plnej,
a my jsme s Helgou jenom řikaly: tak co jim budem vykládat?
No a vykládaly jsme to, co jsme - co normálně vykládáme,
nijak jsme je nešetřili...
A tleskali úžasně - měly jsme ohromnej úspěch,
pak jsme se dověděly, že tam v poslední řadě,
že tam seděli dva takoví eh... ti neonacisti...
A co normálně dělali, vždycky nějaké eh...
IV: Nepokoje...
HR: žiš... nepokoje a prostě provokovali...
IV: provokace...
HR: Tys ani nemukli! Tak nám řekli: Vídíte, i Vás se báli... {smích}
IV: A jak se díváte tady na tyhlety akce?
Myslíte, že je to potřeba,
že je dobře, že něco takového probíhá?
HR: No, podívejte, dokud jsme ještě naživu, že.
Vždyť my už víc toho nemůžem...
A já myslím, že toto už bude poslední, co já ještě vykonávám,
už v tomhle zbědovaném stavu a s touhle výřečností, jak vidíte...
A dokud ty mladší ještě budou moct,
tak pokud někde bude zájem, ať to dělají,
ať každá třeba si vzpomene zas ještě na něco jinýho...
Protože to jsou všechno velice omezené dílčí vzpomínky... individuální.
A ikdyž to obecné bylo společné,
tak každej něco prožíval jinak a měl jiný zážitky
a my dokonce i to, co jsme prožily úplně společně,
jsme se nikdy neshodly, jak to bylo doopravdy...
Každá to prožívala trochu jinak.
IV: To je o tom osobním prožitku...
HR: No, takže si řikám: pokud tady je obecenstvo,
které to může zajímat, tak to dělat musíme.
Až by už to bylo do omrzení, tak ať se s tím včas přestane.
IV: A Paní Reinerová, já bych se chtěla zeptat, jestli chcete sama ještě něco dodat,
jestli chcete ještě něco povědět nám, co nezaznělo
a připadá Vám, že by to bylo důležité, aby to dneska zaznělo...
HR: Já nevím... já si těď...
IV: To je moje poslední otázka...
HR: ... nic nevybavuju... Myslím, že jsem to opravdu důležité řekla.
Potom nám samozřejmě tady staří přátelé,
protože jsme neměli žádné rodiny, nikoho,
tak zase to byli staří přátelé ještě z první republiky,
kdo nám pomáhal všemožně...
Ty první dni eh... když se vrátil manžel...
Já jsem ještě chodila po tady těch... kde dávali ty jídla,
ty první dni po návratu.
Tak taky si pamatuju... v klášteře...
U zlaté studny - nebo kde to je... pod Hradem.
Tak tam jeptišky vyvařovaly a teď tam byly samozřejmě dlóuhý fronty.
Já vím, že jsem tam omdlela.
Tak mě sebrali a hned jsem dostala, že se o mě takhle postaraly... {smích}
No, když se vrátil manžel, tak to už nabídli,
protože než já jsem vůbec se taky někde ohlásila u přátel,
taky to nešlo tak rychle...
První pak eh..., že u některých přátel jsem přespala,
zase ti nám zařídili, že u jejich maminky je volnej pokoj,
protože tam bývaly učitelky v podnájmu,
a protože školy dřív skončily, tak pokoj byl volnej.
Takže než jsme dostali ten byt po rodičích ve Vršovicích,
tak jsme bydleli takhle.
Víte, že nám všemožně pomáhali a eh...
dokonce jedna paní se nabídla, že nám bude vařit obědy.
Takže jsme tam asi dvakrát týdně byli u ní,
pak dvakrát týdně u někoho jiného.
No bylo to všecko na lístky, tak jsme ty lístky odevzdali,
peníze jsme stejně dohromady žádný neměli,
to byli takoví, co nám dali těch pár korun do začátku,
hned když jsme přijeli... a...
IV: Takže...
HR: Takže vzpomínám jenom na hodné lidi, na dobré přátele,
že přátelství, to je věc, který já si nejvíc vážím...
IV: Tak to je určitě hrozně hezkej závěr tady toho rozhovoru.
Já Vám mockrát děkuju, paní Reinerová, že jste si na nás udělala čas...
HR: Já Vám děkuju, že jste to se mnou vydrželi...
Tak teď si můžem dát...