IV: Dnes je 6. října roku 2006 a my jsme velice rádi, že jsme na návštěvě u paní Evy Štichové na ulici Pavrovského 12 na Praze 5, abychom se spolu v rámci Projektu rozhovorů s bývalými českými vězni koncentračního tábora Flossenbürg a jeho poboček povídali o jejím životě.
Paní Štichová, moc děkujeme, že jste nás tady přijala a přivítala, a pokud si můžu dovolit eh hned by se na vás obrátila s první otázkou. Mohla byste mi povyprávět něco o svém dětství, kdy jste se narodila, co dělal váš tatínek, vaše maminka?
EŠ: Já jsem se narodila v Novém Bohumíně, protože naše rodina pocházela z těšínského Slezska.
Ale ten Bohumín jsem moc dobře nepoznala nebo lépe řečeno vůbec nepoznala.
Protože když mi byly 2 roky, v roce 1929, se mí rodiče odstěhovali do Prahy.
A já od té doby žiju v Praze a chodila jsem v Praze do školy a považuju se spíš tedy za Pražačku.
Nicméně eh na to Těšínsko jsem každý rok jezdila a ráda, protože jsem ve Střítěži u Českého Těšína měla babičku.
A trávila jsem tam všechny naše prázdniny.
IV: Mohla byste mi říct, co dělal váš tatínek?
EŠ: Tatínek byl zaměstnán v nakladatelství, tehdy se jmenovalo Bromografia.
Asi to byl soukromý podnik, myslím, že rodinný. A maminka byla v domácnosti.
Měla jsem o šest let starší sestru.
A žili jsme takovým normálním spořádaným, „maloměšťáckým“ životem.
IV: To jste řekla zajímavě. Zmínila jste se o tom, že jste často jezdila za babičkou na to Těšínsko.
Pamatujete si třeba na rozdíly, byla jste schopná vnímat rozdíly mezi tou Prahou a tím Těšínskem v té době?
EŠ: No hlavně jsem tam vnímala eh rozdíl jazykový.
Protože tam byly polské děti, české děti a i nápisy na obchodech
A na .. Ve vesnicích a veřejných prostranstvích byly i české i polské.
Ovšem mluvilo se tam nářečím, říkali tomu „po našemu“ a to byla míšenina.
Eh ale ty děti tam se mi smály, protože já jsem mluvila po pražsku a oni říkali, že zpívám. Zatímco oni mluvili „kratce“.
Takže takhle jsem asi vnímaly ty rozdíly. No, jinak jako každé dítě, byla jsem tam venku.
Jezdili jsme na kolech, kolem byly lesy, koupání, hory a já jsem s těmi dětmi tam eh o prázdninách samozřejmě žila.
IV: Říkáte o prázdninách. Na a co si tak nejvýrazněji vzpomenete, když jste chodila do školy?
EŠ: Když jsem chodila do školy?
IV: Hm.
EŠ: Eh já jsem chodila do školy v Praze. My jsme bydleli v Karlíně, na dnešním Líčkovově, tehdy Riegerově náměstí.
Mhm ja patřila jsem mezi dobré žákyně. Učila jsem se ještě mimo to eh jazyky.
Tatínek na tom trval, takže jsem se učila německy a francouzsky.
Chodila jsem cvičit do Sokola jak.., jako všechny normální děti.
IV: Měla jste třeba nějaké oblíbené předměty?
EŠ: No dějepis jsem měl.., no, dějepis asi ne, no, dějepis jsem měla, dějepis a zeměpis a jazyky jsem měla vždycky ráda, češtinu jsem měla ráda.
IV: A vy pocházíte ze židovské rodiny. Projevilo se to eh v životě vaší rodiny nějak prakticky?
EŠ: Nějaké ty svátky si pamatuju. Eh hlavně maminka jako dodržovala svátky.
Ale eh taky i da.., další svátky jsem vnímala, protože to jsem si zase přinesla ze školy.
A všechny ostatní děti to slavily, takže třeba Vánoce se taky oslavovaly, dárky, že.
Asi tak, nijak, nijak zvlášť kontrastně nebo silně nebo náruživě určitě ne.
IV: Vlastně se začátkem 30. let se zhoršováním situace v Německu co se týče třeba židovských uprchlíků z té doby a nasledně eh vlastně vznik protektorátu, co se vám s tím spojuje?
Třeba bavili jste se o tom doma, o těhletěch věcech nebo vás před tím rodiče spíš {chránili}?
EŠ: Já to mám spojené hlavně s Mnichovem a s tím, že Těšínsko připadlo Polsku.
A my už jsme za babičkou nemohli a byla jsem odtržena vlastně od eh mého druhého domova nebo i skoro ráje přírodního.
A měli jsme taky samozřejmě velkou starost o babičku a mysleli jsme, že ji přestěhujeme, ještě s jejím nejmladším synem.
A nějak jsme to nestihli, teda mí rodiče to nestihli. Já jsem byla malá.
Ale vnímala jsem to právě, protože se o tom doma mluvilo.
A oni tam teda zůstali, když potom vypukla válka.
A ta starost o ně, ta byla u nás v rodině eh pořád cítit.
Jinak samozřejmě eh jsem to cítila všeobecně i ve škole a u mě osobně.
No, tak mě bylo v devětatřicátým 12 let.
Ale projevilo se to aspoň tím, že jsem tedy odmítla se dál učit německy.
A tatínek s tím souhlasil a řek: „Ano, ale budeš se učit anglicky.“
A začala jsem se učit anglicky, což se mi potom v životě docela hodilo.
A kdybych byla mladší {smích} , tak se mi to hodí dodnes.
IV: Když se začala zhoršovat ta situace v protektorátu, uvažovali jste o tom, že byste odešli z.., vlastně z bývalýho Československa?
EŠ: Eh jako celá rodina ne, ale tatínek jednou přišel s tím, že bych mohla odejít.
A já nevím, jestli do Anglie nebo do Palestiny, nebo prostě někam, s nějakým dětským transportem.
Ale já jsem to okamžitě rezolutně odmítla.
IV: Nechtěla jste odejít od rodiny?
EŠ: Nechtěla jsem.
IV: Zmiňovala jste se o tom, že vlastně jste měli strach o ty svoje příbuzné na tom Těšínsku.
Ale jestli se nemýlím, tak ona se ta situace s nima docela vyhrotila právě na začátku války.
EŠ: Vyhrotila se velice a nikdo z nich nežije.
IV: A jak to probíhalo?
EŠ: Nevím.
IV: A s tím strýcem?
EŠ: Jo s tím strýcem, ano, strýc byl hned prvního září po příchodu Němců zatčen.
Eh byl ve vězení, nejdřív eh v Těšíně, potom v Opavě. A pak s ..
A pak Tatínek zkoumal tedy, kde je, a řekli mu, že je v Sachsenhausenu v koncentračním táboře.
A že když zaplatí kauci, že ho pustí. Tatínek tu kauci zaplatil.
A pak se dověděl, že v tom Sachsenhausenu vůbec nebyl a že už zemřel ve svých 33 letech v Buchenwaldu.
IV: Tak to muselo být asi hodně složité pro vás. Eh vy jste ale kromě toho, že jste odmítla se učit německy, tak jste se zapojila eh i do odboje.
EŠ: Ano, já jsem tehdy pracovala tady v jedné továrně, v Kondenzii a už si nepamatuju přesně jakým způsobem.
Prostě eh mě bylo řečeno, že bych se docela hodila k roznášení a přenášení nějakejch letáků a tiskovin,
že jsem mladá, nenápadná, jestli bych byla ochotná. Tak jsem samozřejmě na to kývla.
A dokonce jsem se učila judo, aby kdyby mě někdo chytil, abych se uměla bránit. {smích}
IV: No tak to je věc ryze praktická.
EŠ: {smích} No, ryze praktická. Nicméně chodila jsem do juda, to si dodnes pamatuju, nic z toho neumím, ale když ty hmaty vidím, tak si na to vzpomenu.
IV: A třeba konzultovala jste tohle svoje rozhodnutí se svými rodiči?
EŠ: Kdepak, ty o tom vůbec nesměli vědět, nikdo o tom nevěděl.
Jedině jsem měla jednu přítelkyni, ale my jsme to dělaly spolu, my jsme chodily spolu.
IV: A pracovala jste v tom odboji, ale samozřejmě to vás asi nechránilo eh proti protižidovským opatřením,
které se začaly eh praktikovat i v protektorátu. Jak jste prožívala tyhlety věci?
EŠ: No hlavně jsem musela ze školy. Eh Škola pro mě skoro skončila, jenomže – nevím, kdo to organizoval, myslím, že židovská obec,
eh organizovala takové kroužky po bytech, kde se ty děti stejného stáří mohli sdružovat a učit dál.
Takže jsem byla taky přijata do takového kroužku, vždycky po týdnu.
Bylo nás tam asi 6 nebo 7 a vždycky po týdnech jsme se střídali v bytech.
Vždycky každý týden v jednom bytě se vyklidila jídelna nebo co a tam jsme se učili.
A docházeli tam asi odborníci nebo, které ta obec poslala, to přesně nevím.
Nicméně vím, že učitelé to byli dobří, protože co jsem potom jaksi potřebovala a uměla, tak to jsem získala v těhle kroužcích
A potom později tedy i při podobném učení vlastně v Terezíně.
IV: A vlastně tím, že jste měla zakázáno chodit do školy, eh ztratila jste nebo naopak třeba získala nějaké nové přátele?
EŠ: No, {chrastění hrnku} u těch dětí v tom kroužku, protože s těmi dětmi ze školy jsem se stýkala jenom velice málo.
Protože bych je vlastně ohrožovala, tak jsem kamarádila s těmi dětmi z toho kroužku.
IV: No a pak vlastně eh velmi brzo potom následovalo vaše předvolání do Veletržního paláce. Jak tohle probíhalo?
EŠ: Eh já jsem byla povolána do Veletržního pláce už 6. září 1942 do transportu.
A na rozdíl od všech ostatních mých kamarádů jsem tam byla povolána sama.
Eh Rodiče jaksi měli zůstat doma, i sestra, jenom eh mě tam předvolali.
Tatínek šel na ten úřad, já nevím, jak se ten úřad jmenoval, asi co to řídil ten Eichmann nebo, nevím, jak se to jmenovalo, prostě na ten úřad, který organizoval ty transporty.
Když tedy jsem musela já odejít, tak aspoň žádal, jestli by mohla jít rodina sebou.
Jako je to u ostatních, aby rodina byla pohromadě, no a oni ho vyhodili a řekli,
že nastoupit musím jenom já, no, tak jsem nastoupila sama.
IV: A za jak dlouho jste vlastně se potom dostala do toho Terezína?
EŠ: Asi tři dny jsme byla v tom Veletržním paláci.
Tam jsme spali na zemi a eh čekali na ten transport.
Myslím, že to bylo dva nebo tři dny, přesně si nepamatuju.
IV: Měla jste třeba v tom transportu nějaké známé nebo přátele?
EŠ: Neměla, neměla, byla jsem tam sama.
IV: Tak to muselo být asi docela složité.
EŠ: No, musela jsem se s tím realisticky vypořádat, řekla jsem si: „Nějak bylo, nějak bude.“
IV: A jaké byly vaše první dojmy z Terezína?
EŠ: Na to se mně dnes hrozně těžko odpovídá {smích}, protože to bylo všecko tam zmatečné.
Poprvé jsem byla bez rodičů, poprvé jinde.
Vím, že hrozná byla ta cesta z Terezína do Bohušovic.
Protože jsem vlekla těch asi 50 kilo, nevím, co mně maminka všechno nabalila. Prostě bylo to strašně těžký, bylo horko,
No a je to přece jenom ty tři kilometry, esesáci po obou stranách.
Takže ta cesta byla dost otřesná pro mě.
No a pak ale naštěstí v Terezíně se mě brzo po těch přijímacích zmatcích nějak ujali.
A přišla jsem do dívčího domova na L 410.
No a tam ze mě nějak ta hrůza přece jenom spadla, protože jsem tam viděla děvčata podobného osudu a podo.., přibližně stejného věku.
A to jsem si právě řekla: „Tak nějak je a nějak bude, snad se to nebude projevovat všecko tak hrozně.“
A byla jsem hned zařazena taky do práce, protože mě bylo těch 15 let.
A sice do docela příjemné práce v zahradnictví eh za ghetem, tehdy se to tam jmenovalo „Kréta“, nevím, jak dneska.
Tam bylo veliké zahradnictví, samozřejmě pro esesáky, ale alespoň jsem byla na vzduchu.
A tam jsem tedy pracovala až do června roku '44.
IV: A vy jste tam vlastně přišla bez rodiny, staral se tam někdo o vás?
EŠ: {odkašlání} Každý ten eh dům té mládeže byl rozdělen podle pokojů, na pokoje, a v každém tom pokoji byla eh jedna opatrovnice.
To byla starší žena, většinou to byly povoláním původním buď učitelky, profesorky, sociální pracovnice a podobně.
A ty se o ty svěřenkyně v každém tom pokoji staraly.
No a já jsem měla tedy ve svém pokoji skvělou ženu Irenku Krausovou.
Ta se o nás všecky starala a eh o mě myslím, že zvlášť, protože byla tak trochu mou poručnicí.
IV: Zmiňovala jste se o tom, že do Terezína jste musela nastoupit sama, ale nakonec jste se vlastně i se zbytkem svojí rodiny eh setkala právě v Terezíně.
EŠ: {Odkašlání} Když rodiče přijeli v tom roce 1944 {pravděpodobně: 1943},
byla jsem zrovna nemocná, byla jsem dokonce na infekčním oddělení a nemohla jsem se hned s nimi setkat.
Naštěstí ale jsem se brzo uzdravila a pak jsem se s nima setkala.
Ale ne na dlouho, protože eh v září 1944 {pravděpodobně: 1943} odešli transportem do Osvětimi.
A to bylo naposled, co jsem je viděla.
IV: Zmínila jste se o tom, že jste pracovala v zemědělství, mohli jste z toho taky nějak trošku těžit, kromě toho, že jste byli prostě na tom čerstvým vzduchu?
EŠ: No, moc těžit se z toho nedalo, aby se dalo říct, že jsme se tam najedli {smích}, to určitě ne.
Ale sem tam se podařilo možná nějakou tu okurku nebo rajče si sníst.
To bylo totiž takový hospodářství, kde byly b.., buď jenom salát hlávkový, kedlubny, eh okurky, nakládačky a rajčata, nic jiného jsme tam nepěstovali.
To byla taková velkovýroba vlastně pro ty esesáky.
Takže to rajče a ta okurka, jinak na kedlubnu nebyl čas, na salát taky ne a bylo to moc velký.
Nicméně eh dařilo se mně občas eh nějakou tu okurku, rajče ne, to bylo moc měkký, ale okurku strčit do holínky.
Nebo ještě někam jinam na tělo a pronést to tedy domů, "domů", do gheta.
Eh bylo to někdy dost nebezpečné, protože to bylo za hranicemi gheta.
A eh na těch hranicích stály tedy ženy. Nevím, jestli přináležely k {tzn. protektorátnímu} četnictvu nebo k SS, nevím, jaké to byly ženy.
My jsme jim říkaly „berušky“, protože braly, co u nás našli.
A ty nás tedy důkladně prohlíželi po celém těle, ale namátkově, takže buď člověk měl štěstí, nebo smůlu.
Mně se to vždycky dařilo. Ale nikdy jsem, to co jsem pronesla sama, nesnědla, to jsem vždycky odevzdávala.
To byla taková pomoc organizovaná, solidární, a kdo měl takhle možnost, tak to odevzdával.
Tak to jsem taky tedy činila, až do doby, kdy jsem v červnu 1944 byla tedy polapena.
Nemyslím, že to bylo mou nešikovností, já myslím, že se ten esesák díval z dálky dalekohledem.
Prostě mě přistih, že jsem nějakou tu okurku si dala do holínky.
No a skočil, okurku vytáhl a zmlátil mě a já jsem musela od té doby teda z té „Kréty“ zmizet.
IV: A kam jste zmizela?
EŠ: V tom dětském domově nebo dívčím domově byly, jak už jsem se zmínila, skvělé, skvělé opatrovnice, které se o nás staraly.
A ty se taky i v tomhle tom případě o mě postaraly.
A protože už jsem byla starší, už mě bylo 17,
tak mě učinily pomocnicí při práci s dětmi, a sice mě daly na pomoc malířce Friedl Brandeisové-Dickerové,
která tam děti učila kreslit nebo zaměstnávala děti malováním a kreslením.
Protože to bylo povoleno, ty mladší děti, které se musely nějak zaměstnávat ten den, které nepracovaly.
Tak u té jsem byla pomocnicí. Ona byla původně z Vídně, takže neuměla moc česky.
Takže jsem byla tou prostřednictví..,-ci, prostřednicí a pomáhala jsem jí při podpisováni těch prací a třídění a rozdávání materiálu a podobně.
No ale to byla pro mě taky velice krásná práce a byl to velký přínos i jenom být vedle ní.
A taky ta práce s dětma.
IV: Terezínské ghetto taky v jistý moment navštívila eh komise Mezinárodního Červeného kříže. Vybavujete si tuhletu situaci?
EŠ: Ano, to bylo zrovna v té době, kdy už jsem pracovala u té Friedl.
No a pamatuju se, jak se prostě všechno čistilo a připravovalo a prostě se budovaly Potěmkinovy vesnice.
A na náměstí dokonce se zřídila, zřídil nějaký pavilon s kapelou, která tam vyhrávala.
A p.., pak, pak si pamatuju taky, že pod našimi okny jednou v noci prošel transport eh nějakých zřejmě duševně chorých, který předtím, před tou návštěvou prostě odklízeli.
To bylo příšerný, jak křičeli, a, no a potom směli {tzn. členové komise} stejně přejít jenom tou připravenou trasou.
Prostě ta návštěva neuhnula ani vlevo ani vpravo.
A jestli s někým mluvila, tak to zase všecko bylo jenom na té trase čili připravené.
IV: Zmínila jste se vlastně o těch transportech. Jaké třeba bylo v Terezíně povědomí o tom, kam se odchází, nebo chápali jste to jako nebezpečí?
EŠ: No, že je to do horšího a že je to něco hrozného, to myslím, že každý musel tušit.
Já sama jsem tedy dostala jeden pohled od rodičů, a sice pohled ..
Ono je to dost známý, že právě ty z toho zářijovýho transportu, kterým odešli moji rodiče, museli poslat lístky eh svým příbuzným,
které byly předdatovány {pravděpodobně: opatřeny pozdějším datem}.
Tak takový lístek já jsem taky dostala a já jsem měla domluveno s tatínkem, že když to nebude tak zlé a když to bude snesitelné to místo, kam dojeli, takže to bude psát latinkou.
Muselo to být německy samozřejmě na odkrytých lístcích, a že když to bude zlé, takže to napíše švabachem, který jsem ještě uměla z časů, kdy jsem se učila německy.
A ten lístek byl napsaný švabachem, takže jsem věděla, že je to zlé.
Ale konkrétně, že by se chodilo do plynových komor, já myslím, že to si člověk jako normální člověk nedovedl ještě tehdy vůbec prostě představit.
Na to myslím, že má fantazie prostě ani nedosáhla.
IV: Myslím, že jste asi nebyla jediná a je to zcela pochopitelné, ale kromě Vašich rodičů v Terezíně byla i Vaše sestra. Kde ona pracovala nebo ... ?
EŠ: Sestra pracovala jako sestra v nemocnice a {povzdech} a byly jsme, obě dvě zařazeny v květnu '44
do transportu, ale už když jsme šly z té karantény směrem k vagónu .. {pláč}
Nemůžu.
IV: Dáme si pauzu.
EŠ: Dejte si čaj. Vidíte, ja jsem řikal že to je moment, který asi nepředstojím, no.
Ale je to zajímavý, že jo. Jenom že potom nemůžu dost klídně povídat.
IV: Možna kdybyste mohla ..
EŠ: No, já vám to teda teď, teď jsem nějak připravená.
Už když jsme šly z té karantény směrem k tomu vagónu, samozřejmě to bylo v noci v záři reflektorů jako se v těch koncentrácích dělo všechno,
a na tom nádvoří před vjez.., vchodem na ty vagóny stál Rahm, což byl velitel esesáckej, terezínskej.
Tak mě zastavil, zeptal se mě, jak jsem stará a kde pracuju, a prostě mě vyřadil.
Řek, abych se vrátila, takže já jsem tam zůstala a moje sestra šla dál.
IV: Tak to muselo být asi těžké, ale vlastně ukazuje to na to, že o osudu člověka prostě rozhodovala ta náhoda.
EŠ: Ale mně bylo hrozně. Že já jsem tam zůstala, rodiče už byli pryč a teď šla ona zase sama, místo abysme aspoň byly spolu.
IV: Jak ubíhaly potom ty vaše další dny v Terezíně?
EŠ: Eh já jsem normálně pracovala, že jo, musela jsem se tak jako ostatně většina mých spolutrpitelů smiřovat s tím osudem.
Člověk prostě nějakým stereotypem běžel dál, až do toho září 1944, kdy jsem sama byla zařazená do transportu.
Ale možná bych měla eh se tady zmínit o tom, že byla v Terezíně stejně jako i v jiných koncentračních táborech podzemní organizace tajná,
ve které jsem teda i já byla zapojená, k tomu patřilo i to odevzdávání té zeleniny, už předtím.
Ale teď jsem tam pracovala ještě jaksi intenzivněji. Už jsem neměla co ztratit.
A pravděpodobně tam byl možný příjem rádia, protože se přepisovaly zprávy o tom, co se děje ve světě.
A takové zprávy já jsem taky tím hůlkovým písmem, aby nebylo poznat, kdo to psal, rozmnožovala a potom jsem je přenášela.
Pamatuju si dodnes, že jsem chodila jako pacientka do zubní ordinace k ..
Já už si nepamatuju příjmení, jedna se jmenovala Raisa a jedna se jmenovala Eva.
Obě zubařky a obě zapojené do té ilegální organizace, takže jsem jim tam mohla tyhlety přehledy psané předat.
A to bylo důležité, to předávání těch zpráv, protože takové ty informace člověka nějak povzbuzovaly a držely.
Eh no spojkou, možná vás to bude zajímat, byl pozdější slavný historik František Graus {1921-1989, medievista, po roce 1968 emigrace}.
IV: Tak, je jasné, že se v Terezíně sešel výkvět můžu říct české židovské inteligence, tak vybavujete si třeba i nějaké kulturní akce, které tam probíhaly?
EŠ: Určitě, i ty kulturní akce byly eh vlastně taky takovým projevem, nechci říct odboje, ale odporu.
Protože člověk, který eh chodí na kulturní podniky a zabývá se kulturou, tak není jenom číslo, že jo, je člověk a udržuje si eh svoje sebevědomí a rovnou páteř a do určité míry možná i optimismus.
Takže ty kulturní akce to bylo něco úžasnýho, to já jsem chodila pořád, skoro každý den.
Eh po .. po setmění tedy musel být člověk doma, že jo, ale po práci, pracovalo se do 6 a do těch 8 ještě byl čas.
A zajímavé v kul.., ve té kultuře v Terezíně bylo, že na takovém eh nejnesvobodnějším místě vlastně byla eh kultura mnohem svobodnější, než v protektorátu tehdejším.
Protože se tam hráli Čapkové, „Ze života hmyzu“ například, který byl v protektorátě samozřejmě zakázán.
Viděla jsem tam Gogolovu „Ženitbu“, Gogol se určitě v protektorátu nehrál, no a takovéhle paradoxy.
No ale největší zážitek asi byl, byla pro nás „Prodaná nevěsta“, která tam byla koncertně nastudována.
No a tu jsem viděla několikrát a zpívala jsem už vždycky sebou.
Jinak tam byly taky zajímavé přednášky z jiných oborů, z filozofie, eh z dějin umění.
Jak říkáte, že tam byl ten výkvět inteligence, tak to skutečně, protože tam byli fi.., filozofové, kunsthistorici, historici a nevím kdo.
A každý, kdo mohl v tom období, kdy to bylo povoleno, o tom se vlastně ještě musím zmínit – hudební věda, koncerty, že jo, Karel Ančerl {Karel Ančerl, 1908-1973, dirigent}, Berman {Karel Berman, 1919-1995, operní zpěvák}.
Tak každý se tam snažil to, co měl v hlavě prostě předat dalším.
Takže i tam prostě jsem mnoho získala.
Eh kromě toho v těch domovech pro mládež bylo organizováno tajné vyučování.
Jak už jsem říkala, děti se směly zaměstnávat.
A my jsme měli jednou eh za 14 dní volné neděle, eh tak se samozřejmě uklízelo, pralo a podobně.
Ale taky bylo tedy organizováno eh zpívání a vyučování, a i po večerech, když už jsme potom nesměli ven a museli být doma, tak jsme tedy se učili.
Eh, nevím, jestli tam byli matematici, fyzici, protože aspoň já jsem se matematiku, fyziku, chemii tam neučila.
Což mně tedy později chybělo, to jsem potom musela těžce dohánět {smích} a potom dál na škole vždycky to byly moje nejtěžší předměty.
Ale jinak takhle jazyky, čeština, česká literatura, dějiny umění, eh to se tam vyučovalo.
A to mi taky dalo základ potom pro budoucí život po válce, že jo, že jsem byla schopná vůbec pokračovat ve vzdělání přerušeném.
IV: Ale zmínila jste se o tom, že to bylo povoleno jenom po určitou dobu.
EŠ: Ano, ano. Ono to bylo poven.., povoleno zvlášť v té době, kdy se čekala ta návštěva Červeného kříže.
Ale i jinak myslím, že to ty Němci tolerovali, protože, no, bylo to ve.., vedeno určitým cynismem:
„Dělejte si tady co chcete, váš konec je stejně jistý.“
Ale nevěděli, že se vyučuje, mysleli jenom, že se prostě zpívá a hraje a hraje divadlo a tak, že jo, to co jim tak nevadilo.
IV: Ale bohužel ty terezínské časy pro Vás taky v ten určitý okamžik skončily.
Jak vůbec třeba probíhalo takové to povolávání do transportu, do těch táborů na východ?
To se dávalo nějak vědět předem nebo někde byly listiny vyvěšeny?
EŠ: Tak já povím jenom tu mou vlastní zkušenost, protože nevím, jestli to tak bylo všude.
Já jsem dostala takový malinký lísteček, kde bylo napsáno, abych v tolik a v tolik se dostavila eh do – tehdy se to jmenovalo hamburských kasáren.
Eh to byl takový karant.., takový karanténní místo, no a vlastně dost.
No můj nevětší problém byl, že já jsem zrovna u sebe měla přepsaný ten materiál nějaký a teď jsem nevěděla tedy co s tím.
Tak jsem čekala ještě do té hodiny, než jsem měla nastoupit a říkala jsem si, že když si nikdo pro to nepřijde, takže to spláchnu do záchoda nebo sním nebo něco, že s tím udělám,
že prostě to nedám z rukou nebo nesmí se to dostat někomu z mou, z mých rukou.
No, ale organizace zřejmě klapala a konspirace taky, protože ještě tedy před tím mým nástupem si přišla jedna paní nebo dívka, kterou jsem dosud neznala.
Ale ona zřejmě znala mě a ta mně řekla: „Máš u sebe to a to, dej mi to.“
Tak jsem jí to dala, spadl mně kámen ze srdce a nastoupila jsem do hamburských kasáren. {smích}