IV: Paní Štichová, zmínila jste se naposledy, že jste musela se tedy dostavit do těch hamburských kasáren a očekávala jste nástup do transportu.
Co to bylo za transport?
EŠ: {čte z lístečku s číselnými poznámkami} Transport se jmenoval En, odešel z Terezína 4. října 1944.
Bylo v něm 1500 osob.
A jak jsem si později zjistila, bylo tam 971 žen a jenom 20 mužů,
z toho asi jenom 460 žen bez dětí, ostatní ženy tam byly i se svými dětmi.
Dětí bylo 509 a mladistvých asi 200.
Ne, {opravuje se} 509 bylo dětí a mladistvích dohromady,
z toho 160 dětí do 6 let, 224 dětí od 6 do 14 let,
126 dětí nebo mladistvých od 14 do 18 let a 60 dětí {důrazně} do 3 let.
Ten transport byl hrozný, trval nevím jestli dva dny, dvě noci.
Dovedete si představit, jak ty děti plakaly a naříkaly, bez jídla, bez všeho, bez pití.
No a to nejhorší přišlo potom na rampě v tý Osvětimi, protože ty děti s těmi matkami šly, jak se říkalo, na tu špatnou stranu.
Já jsem vypadala poměrně dobře, bylo mi 17, pracovala jsem v tom zemědělství, byla jsem vysoká.
Tak jsem byla ještě práceschopná a šla jsem na stranu lepší, na tu dobrou.
IV: To člověk vlastně nemohl tušit.
EŠ: Proto říkám lepší, dobrou, v tu chvíli snad lepší.
IV: Kam Vás v té Osvětimi umístili?
EŠ: Byly jsme umístěny v nějakých těch .. Já nevím, jestli to byly bývalé stáje nebo co, nějaké dřevěné baráky.
A hlavně jsme věčně stály na apelech a pořád nás počítali, že jo, ručně vlastně {úsměv}.
Takže jsme pořád stály hodiny a hodiny.
IV: A dělalo se kromě těch apelů ještě v těch dnech něco jiného?
EŠ: Já si pamatuju jenom jedno z těch apelů {smích}, že jsem jednoho dne, protože jsme stály dlouho na sluníčku
a já jsem vlastně už byla nemocná, takže jsem omdlívala často.
A jednou jsem ještě v takovém tom polovědomí nad sebou slyšela jednu kápovou –
kápovou to byly takový ty naše jakoby, sice vězenkyně, ale nadřízené, Polka to byla.
Říkala: „Ta jestli nám tu bude pořád omdlívat, tak půjde do komína.“
No, tehdy už jsem význam toho slova „komín“ věděla,
takže jsem se zvedla a od té doby už jsem neomdlela.
Přestože té nemoci neubývalo, ta spíš přibývalo, takže ..
IV: A co vám bylo?
EŠ: Měla jsem zánět středního ucha těžkej.
IV: A setkala jste se tam třeba s někým známým v té Osvětimi?
Znala jste se tam s někým?
EŠ: Eh tam, moje spojka, která si přišla pro ten materiál mě řekla, jak už ta konspirace běžela:
„V tom transportu s tebou je jistá Katka Fuksová."
"Když budete mít možnost, dejte se dohromady."
"A vyhledejte v Osvětimi odbojovou organizaci, která tam funguje, a tam vám řekne další.“
Odbojovou organizace jsme nenašli, to v tom zmatku a krátké době nebylo ani nutné.
Nicméně my dvě jsme se našly a byly jsme pořád spolu.
IV: Tak to asi, předpokládám, že asi hodně posilovalo.
EŠ: Určitě.
IV: Vy jste se mi taky zmínila o jedné zajímavé, možná trošku úsměvné epizodě, kdy jste měly možnost se vlastně na sebe podívat.
Jak to tenkrát probíhalo?
EŠ: Eh tak první, co s člověkem poté, co se dostal tedy na tu lepší stranu, bylo, že ho celého zbavili eh všeho porostu, abych tak řekla,
oholili nás od hlavy k patě, podpaží, no prostě všeho porostu nás zbavili, samozřejmě taky šatů a všeho.
A jen tak nahé nás vyhnali prostě ven, před ty baráky.
A v těch barácích byla taky okna a my jsme tam stály srovnané po pěti,
čekaly zase na to počítání jako obvykle.
A já jsem najednou v tom okně viděla tedy řadu těch ubohých postav.
A teď jsem se zadívala na tu nejvyšší.
A když jsem se rozhlédla kolem, tak jsem viděla, že ta nejvyšší jsem vlastně já.
A podle toho jsem poznala, že tedy ta vyšší postava v tom okně jsem já.
Jinak bych se byla nepoznala.
IV: Jsem ráda, že jsem nic podobného nezažila.
Ale tím, že jste byla určená na práci, takže vlastně ten pobyt v Osvětimi vlastně bylo čekání na ten pracovní transport.
Jak todle probíhalo?
EŠ: Najednou v noci jako obvykle nás vyhnali ven z těch paland.
Nastoupily jsme do záře reflektorů, byly jsme odpočítávány.
Dostaly jsme eh jedny šaty, jedny dřeváky, jednu košili a spodní kalhoty.
A byly jsme nahnány do vagónů, no, do takových těch dobytčích vagónů samozřejmě.
No a kam jsme jely jsme nevěděly, ale pamatuju se, že jsem se jednoho rána dostala k tomu malému okýnku jednomu tam nahoře.
A shodou okolností jsem eh poznala tedy Drážďany, že jsme v Drážďanech.
No, tak jsem si říkala: „No, tak jedeme na práci do Německa, je to jasné.“
A je zajímavé, že to ještě jsem zahlédla tedy ty chrámy a budovy Drážďan celé.
Potom, když jsme odjížděly z Freibergu, tak jsem viděla z těchto budov už jenom ruiny.
IV: Zmínila jste se o tom, že jste tedy dojely do Freibergu.
Jak to tam vypadalo, když jste tam přijely?
EŠ: My jsme ze začátku bydlely přímo v té továrně, ve které jsme pracovaly.
Což mělo jednu výhodu, že tam bylo teplo a neztrácely jsme síly pochodem do, do práce.
Ale na druhé straně to bylo hrozné, protože to bylo zaštěnicované, zavšivené, že jsme vůbec nemohly spát.
IV: Zmínila jste se, že jste tam pracovaly v továrně, co jste tam vyráběly?
EŠ: Eh byla to továrna, jmenovalo se to Freia, protože to bylo ve Freibergu, ale patřilo to pod nějaký letecký koncern.
A vyráběly jsme tam křídla, ale taková malá křídla.
A nevím, jestli to bylo ke stíhačkám, anebo k raketám, ale ta křídla byla malá.
A já jsem dělala v dílně, kde jsem tahleta křídla nýtovala.
IV: Kolik hodin denně jste musely pracovat?
EŠ: Nejdřív 14 a potom 12, jeden týden noční šichta a jeden týden denní šichta.
IV: Kolik vás tam asi bylo v tom Freibergu?
EŠ: V tom Freibergu bylo mnoho a mnoho lidí.
Tam byly i sovětští zajatci i západní zajatci, Italové tam byli. Eh, to byl .. Tam byly veliké tábory.
Ale v tom táboře, ve kterém jsem byla já, bylo 1000 žen – 500 polských a 500 našich.
IV: Jak tam třeba vypadalo stravování?
EŠ: No jednak bylo čím dál horší, že jo, ty příděly se snižovaly.
Ale aspoň ze začátku to bylo tak, že ráno bylo půl litru nějaké teplé tekutiny, která se nazývala káva nebo čaj. Já nevím, jaký to byl odvar.
Eh v poledne byly buď dva brambory ve slupce, nebo zase půl litru takové té tekutiny nějaké.
Jednou tam byla pohanka, jindy, někdy tuřín.
Já nevím, no, pokaždý tam něco tedy plavalo.
A k večeři byl chleba, eh já nevím, jestli to bylo 20 deka nebo .. Asi tak dva krajíčky z toho vyšly.
No většina ten chleba snědla hned celý, já jsem se teda pokusila –
což bylo hrozně obtížné, protože nože jsme neměly, že jo, to nesměly být, takže to nešlo rozkrojit.
No, ale pokusila jsem se to rozdělit jaksi na večerní porci a ranní porci, abych měla něco k tý snídani k tý tekutině.
Ale to jsem zkusila jenom jednou a pak jsem to vzdala.
IV: Nešlo to.
EŠ: Nešlo.
IV: Jak se tam k vám chovali ti dozorci nebo dozorkyně?
Byly tam mezi nima nějaký rozdíly?
EŠ: Vždycky to bylo různý. Někdo si jaksi léčil své mindráky na tom, že s náma zacházel špatně.
Někdo se choval indiferentně, konal své povinnosti.
No ty esesačky ty, ty byly hrozný, že jo, ty esesačky to byly, prostě ženy, které se přihlásily do SS, to nepotřebuje další komentář.
Možná, že by stálo za to se zmínit o mistrovi, u kterého jsem pracovala.
To byl Němec z Porýní, který byl tady v tom Sasku v té továrně nasazen.
Zřejmě byl rád, že byl nasazen tam a nemusel eh, na frontu, protože byl původním vyučením holič.
No a tady najednou dělal, řekla bych, u černého řemesla.
Eh no, ze začátku vůbec, prostě mně jenom nařizoval, co mám dělat stroze.
No a já jsem se potom odvážila ho oslovit.
Když zjistil, že mluvím docela slušně německy, tak užasl.
No a pak jsem se i trošku bavili, teda já jsem se snažila.
Já jsem se zeptala – to už bylo ale později, když už jsme se trošku tak jako oťukali – jsem se ho zeptala,
proč ještě bojujou dál. To už byly ty nálety a každé poledne tisíce letadel nad náma, že jo.
Proč bojujou dál, proč se nevzdají a on říkal:
„No protože, kdyby přišli Rusové, tak nám všem useknou pravý ruce, kterýma jsme hajlovali.“
A já jsem říkala: „Vy tomu věříte?“
A on říkal: „Jo, samozřejmě.“
No ale on se rozhodně bál se mnou mluvit, že jo, to bylo ve skrytu.
No, řekla bych, že mně ani neškodil, ale taky ani nepomáhal, prostě se bál.
IV: Zmínila jste to bombardování.
Co jste vlastně mohly vy dělat, když třeba hlásili?
EŠ: Každé poledne přelétaly, ale opravdu stovky spojeneckých letadel nad náma i nad naší továrnou.
Náš vždycky zavřeli ty esesáci do té nejhořejší haly, tam byla plochá střecha.
Tak tam nás zamkli a sami utíkali do krytu, no a nás tam nechali.
A protože to byla hala zasklená, tak jsme viděly na nebe.
No, úžasně jsme se radovaly, protože jsme viděly, že letadla přelétávají, aniž by vůbec někdo se pokoušel je zasáhnout.
Tak jsme říkaly: „Je to príma, to už, prostě už nemůžou, už se blíží konec.“
No jestli my se toho konce dožijem, nebo ne, to byla jiná věc, že jo.
Taky to na nás klidně mohli shodit, protože my jsme teda vyráběly zbraně proti nim, nechtěně samozřejmě.
A taky jsme se tedy pokoušely, aby ty naše křídla občas tedy selhaly, aspoň, že jo.
Třeba tu šablonu na ty nýty jsem přiložila obráceně a podobně, že jo, abychom aspoň takhle taky přispěly.
IV: Zmínila jste se o tom, že jste zpočátku byly ubytovány v areálu té továrny. Kde jste bydlely potom?
EŠ: Potom dobudovali eh přes, do února .. V únoru jsme se tedy přestěhovaly do čerstvě dobudovaných baráků v lágru.
Tam pro nás tedy vybudovali další baráky a byl to takový lágr na okraji toho Freibergu.
Takže jsme to do té práce měly dál, ale vždycky jsme pochodovaly za tmy, že jo, aby nás nikdo neviděl.
A ty baráky byly hrozné tím, že byly právě dobudovány v zimě, že byly vlhké, nevytopené.
A přes poledne, když na těch rovných střechách tál sníh, tak to všecko kapalo dovnitř na ty naše kavalce.
Takže když jsme přišly z práce, tak jsme našly úplně mokré deky.
A často prostě ta voda v tom březnu a tak kapala i nás třeba i ve spánku.
IV: Tak asi nic příjemného.
EŠ: Takže to teplo, co bylo v té továrně, tu nebylo.
A to zahmyzení samozřejmě jsme tam asi zatáhly, no, to tam bylo zase.
IV: Zmínila jste se o tom, že jste musely vlastně pochodovat přes celé město.
Měly jste nějaký kontakt, nebo vnímaly jste nějaké reakce civilního německého obyvatelstva?
EŠ: Ne, ne a i teď později, když jsme se vrátily, tak jsme se na to ptaly.
A snad někdo tušil, snad jo.
Jedině teď po válce nám jedna paní říkala, že její tatínek eh pracoval tedy v té továrně.
A že se nějak tedy o nás zmínil, ale jinak ne.
IV: Vlastně ale Freiberg nebyla vaše poslední zastávka na té vaší pouti tou dobou válečnou.
Co se vlastně dělo, když se blížila válečná fronta, asi přestávaly i nějaké ty dodávky do továrny a ..
EŠ: V dubnu 1945 už bylo vidět, že se to všechno hroutí.
Už taky bylo po těch náletech eh v Drážďanech, které se nás velice blízko dotýkaly,
protože to bylo ohromně blízko, taky ti uprchlíci v Drážďan chodili přes Freiberg vlastně.
A už jsme vlastně začátkem dubna přestaly pracovat.
A 14. dubna – ale to vím až dodatečně ze zápisů, tehdy jsme ten čas samozřejmě nevnímaly –
nás naložily opět na vagóny a tentokrát směrem na Flossenbürg.
Protože my jsme vlastně byly pobočný tábor Flossenbürgu.
IV: Jak jste tohle věděly?
EŠ: To jsme nějakým způsobem věděly, asi že jsme měly čísla a ty čísla byly flossenbürský.
IV: A ty čísla měly jakou podobu?
EŠ: Měly jsme je našité na těch šatech. Nebo tom, čemu se říkalo šaty.
No, takže jsme eh jely tentokrát tedy otevřenými vagóny, takovými co se v nich vozí uhlí a dříví.
A jely jsme směrem na naše hranice, které jsme teda přejely.
A to byly Sudety, jenomže my jsme pořád myslely, že jsme prostě v Československu. My jsme to cejtily jakože, že jsme doma.
No a teď jsme jezdily podél, pod Krušnýma horama, v Mostě jsme byly, v Tře.., Třebech.., Třebechovice se to jmenuje nebo Třebonice nebo nějak tak.
IV: Třebušice.
EŠ: Třebušice. Tam jsme zažily nálet ještě ke všemu tedy.
A přes Chomutov, prostě jsme dojely do Plzně.
Tam nás z těhletěch vagónů přendali do těch dobytčích vagónů z nějakého důvodu.
Ale my jsme se dál do Flossenbürgu nedostaly.
My jsme přesně nevěděly proč, to hold se povídalo, že jo, taková šeptanda.
Buď proto, že nás partyzáni nepustěj přes Šumavu, nebo že už jsou ve Flossenbürgu Američani.
Prostě jsme věděly, že nejedeme na Flossenbürg. To jsme poznaly, protože jsme ještě měly v našich myslích mapu republiky, že jo.
A jely jsme přes Domažlice, Klatovy, Nýrsko.
No ale nejlepší byla Horní Bříza {důrazně}. V Horní Bříze jsme zastavily.
A lidi nějakým způsobem tedy zjistili a rozneslo se tam, že tam stojí český vězeňkyně.
A lidi přicházeli s jídlem.
Navařili nám polívku a dokonce i nějaký buchty přinesli a to.
No ti esesáci nejdřív to nechtěli tedy vůbec připustit, no, ale potom si chytře teda to jídlo vyžádali.
To lepší si nechali, ale něco nám taky dali.
Tak prostě Horní Bříza je v našich vzpomínkách Eldorádo a hrozně hodný lidi, protože přinášeli to jídlo.
My už jsme byly, já nevím jak dlouho, na cestě a nic jsme nejedly, že jo, tak si dovedete přestavit.
No a teda nakonec jsme dojeli do Českých Budějovic.
No a z Českých Budějovic dál na jih, až jsme vystoupili v Mauthausenu.
Tam nás z těch vagónů tedy vyhnaly.
Takže místo do Flossenbürgu jsme dojely do Mauthausenu, to bylo koncem dubna.
No mauthausenský nádraží je dole v údolí, tábor je nahoře.
Takže ta cesta z toho údolí na ten vršek tedy byla strastiplná.
Já se dodnes divím, že jsem to vůbec mohla ujít,
protože jsem měla ten těžkej zánět středního ucha se čtyřicetistupňovýma horečkama.
No ale ušla, holky mě podpíraly {dojetí}.
No a jinak Mauthausen měl hrozně špatnou pověst, že jo, to se vědělo, protože z Moravy většina transportů vězňů z kolejí eh..
IV: Kounic..
EŠ: Kounicovejch v Brně jezdila do Mauthausenu a tak..
A já sama jsem věděla, že z té naší pražské skupiny byl, eh zahynul jeden náš člen v Mauthausenu.
Takže když jsem viděla ten nápis na nádraží a svůj stav a pevnost nahoře,
tak jsem tehdy myslím moc nevěřila, že to vydržím.
No ale řekla jsem si: „Holka, musíš." {dojetí}
No a přišly jsme do tábora a ..
No, tam jsme jako obvykle, že jo, stály po pěticích, stály, stály a čekaly.
No a tady mě, to jak nikdy ne, nezapomenu zmínit, velice pomohla ..
Můžem .. Já se musim teďka utřít, zase trošku ty slzičky.
IV: {nesrozumitelný}
EŠ: Že jo. No. Ale musim se na to posilnit.
IV: {nesrozumitelný}
EŠ: Ne, ne, dobrý. Já si teď vzpomenu na toho jednoho pána a bude to dobrý.
Přišel ke mně, jak jsme tam tak stály, tak přišel ke mně nějaký vězeň, že jo, v tom pruhovaném obleku.
A oslovil mě německy.
Ptal se mě, odkud jsem, kdo jsem, jak jsem stará, no, prostě navázal kontakt.
A řekl mně: „No, já jsem Němec.“
Myslím z Hamburku, ale nevím už určitě.
„A já už sedím 12 let. A když já sedím těch 12 let a vydržel jsem to,
tak ty to tu chvíli, těch nejvejš 12 dní vydržíš ještě taky, to musíš vydržet."
"Když jsem to já vydržel tak dlouho, tak ty už ten konec vydržíš taky.“
No, možná, že mně dal kousek chleba, to už si přesně nepamatuju.
Myslím, že ten chleba v tom okamžiku nebyl tak důležitej jako to, že někdo může vydržet v tomhletom 12 let.
IV: Tak to byla asi velká pomoc a nějaká duševní opora.
Ale Vy jste byla vážně nemocná, jak to probíhalo?
EŠ: No, tak já jsem na tom byla tak, že moje kamarádka z toho transportu se náhodou mezi těmi vězni českými,
kteří v tom Mauthausenu už byli několik let
a kteří se teda při tom příjezdu, jakmile nás propustili od těch sprch a pokoušeli se nás tedy někde ubytovat –
protože v Mauthausenu byly samý muži, to byl mužskej tábor a najednou tam přišly ženy –
tak poznala mezi těmi vězni jednoho svého bývalého komplice, se kterým se znala z Pankráce {tzn. z věznice Praha-Pankrác} z výslechu.
A tomu mě ukázala a řekla, že jsem tedy takhle nemocná, jestli by mně nějak nemohli pomoct.
No a příští den ráno nebo ještě ten večer, protože všecko se odehrávalo večer a v noci, tak já už nevím,
ke mně poslal tedy českého kamaráda lékaře a no, ten se na to podíval.
A asi mně nic neřek, nevím, ale prostě za další den nebo hned ten den, to si .. Ty časový pojmy, to už nemám prostě v hlavě.
Prostě jsem hned, zřejmě co nejrychleji to bylo možný, byla odvedená jedním ruským vězněm.
Říkali tomu Pfleger, ošetřovatel, který byl zaměstnán tedy kolem toho revíru, Revier byl nemocnice.
Tak mě odved do té vězeňské tedy nemocnice k profesoru Podlahovi {Prof. Josef Podlaha, chirurg, pozdější děkan lékařské fakulty Masarykovy univerzity v Brně}.
Profesor Podlaha {smích} mu nejdřív vynadal, protože on mě přived oholenou – my jsme byly tedy celý oholený.
Ale mně už nějak dorůstaly trošku ty vlasy, jestli dva, tři centimetry už jsem na té hlavě měla.
A on mě voholil tenhleten ošetřovatel jenom půlku hlavy.
Tam, kde jsem měla ten zánět toho středního ucha, a říkal: „Za pár dní bude konec, ty jsi holka.“
Já jsem se naučila v Terezíně mimochodem rusky taky, takže jsem teď s ním mohla mluvit.
Tak říkal: „Jsi holka, přijedeš oholená, tak aspoň na půlce ať máš vlasy.“ {smích}
A profesor Podlaha ho vyhodil a řek: „A co bude s tou druhou půlkou?"
"Kdo to bude řezat? To jí musíš oholit celou.“ {smích}
No tak on tak lítostivě, on byl takovej citlivej, mně oholil tu druhou půlku.
A říkal: „Co se dá dělat.“
No a já jsem se smála a říkala jsem si: „No, tak vlasy nevlasy {smích}, hlavně život."
A no tak pak už nás profesor Podlaha přijal, byl na mě strašně hodnej.
No, pak, já nevím, jakým způsobem mě uspali ..
No, prostě jsem se probudila s obvazem ohromným na hlavě, že jo, celou hlavu ovázanou.
Ale s ponožkama na nohou a to snad jenom bejvalej vězeň ví, co to je mít ponožky.
Protože my jsme měly jenom ty dřeváky a nejvejš nějaký onuce.
No a vím, že než jsem teda usnula, takže mně říkal profesor Podlaha:
„No a teď už bude brzo konec, všecko bude dobrý. Uvidíš, že se zdravá vrátíš.“
No a pak jsem se tedy tak nějak probouzela už na tom revíru, na lůžku.
Kolem mě vím, že jsem jenom slyšela holky říkat:
„Helejte, vona žije, vona žije.“ Se hrozně divily.
Pak jsem slyšela nějaký detonace a střílení, ale teď jsem nevěděla, jestli blouzním nebo jestli je to pravda.
Ale už to byla pravda, protože v okolí Mauthausenu už se bojovalo.
Blížili se Američani a byly tam nějaký boje mezi těmi esesáky a Američany.
No a pak jednoho dne, bylo to 5. května, přišly děvčata.
Já jsem ještě byla na tom špatně, ale přišly děvčata a říkaly:
„Přijel americkej tank. Sice zase hned odjel, ale prostě jsme svobodný."
A to .. Tu zprávu tábora vzali do rukou tedy vězni.
To tam byla připravená ilegální organizace odbojová.
a ta okamžitě tedy nastoupila a začala se starat o chod tábora.
A já jsem byla z toho, z té vězeňské nemocnice jednoho dne, potom, jak to tam jako běželo, přemístěna do bývalých esesáckých baráků, který přeměnili na nemocnice.
No a já jsem po té operaci tedy ležela eh pod dekou, povlečenou, na polštáři, v normální posteli.
IV: Tak to musel bejt skoro ráj asi.
EŠ: No určitě.
IV: A jak to probíhalo dál? Předpokládám, že asi byla největší touha se vrátit domů.
EŠ: Připravoval se transport domů, měl odjet 19. května.
A můj problém byl, že já jsem ještě nechodila. Já jsem na té posteli ležela.
Tak jsem honem, a měla chodit nějaká komise, že jo, zdravotní, která vyhlížela, kdo pojede hned tím prvním transportem domů a kdo tam bude muset ještě z nějakých důvodů zdravotních zůstat.
Tak jsem honem, ušila jsem si ze staré cíchy esesácké nějaké šaty a zkoušela jsem tedy přejít pokoj.
No, což se mi podařilo. Naučila jsem se chodit.
A když ta komise přišla, tak jsem předvedla, že chodím a byla jsem v prvním transportu domů.
Ten transport sestával z několika nákladních aut, který tam hoši zorganizovali a dali do pořádku, a jednoho autobusu.
Ten autobus byl právě pro takový slabší osoby jako jsem byla já.
Takže jsem jela autobusem a jeli jsme do Budějovic.
Cestou jsme chvíli museli zastavit, protože byla s náma jedna maminka, která začala rodit.
IV: A dopadlo to všechno v pořádku?
EŠ: Dopadlo to všecko dobře, v Budějovicích ji nechali i s děťátkem v porodnici.
A dodneška ta dneska 60letá paní žije a je moc hezká. {smích}
IV: A jak jste pokračovali z Budějovic?
EŠ: V Budějovicích jsme přestoupili, po uvítání na náměstí s chlebem a solí a velké slávě.
Jsme přestoupili do zvlášť připraveného vlaku a ten vlak nás dovez až do Prahy.
No já jsem jela do Prahy. Jak jeli dál ty mimopražští, to už nevím.
Ale ten vlak nás dovez do Prahy na hlavní nádraží.
A vím, že jsme jeli přes vršovický nádraží a tam už chodili lidi a vyvolávali jména, jestli někdo nepřijel.
Protože už zřejmě jezdily ty vlaky a lidi se vraceli, a tak každý hledal své příbuzné.
IV: A co jste vlastně dělala, když jste vystoupila na tom hlavním nádraží?
EŠ: Já jsem měla v Praze sestřenici, takže jsem se samozřejmě hned vydala k ní.
Bydlela v Karlíně, teď jsem nastoupila do tramvaje.
Zjistila jsem, že nemám peníze, nemám nic.
No ale to ještě chodili průvodčí, tak jsem tomu průvodčímu řekla:
„Prosím vás, já nic nemám, vracím se z koncentráku, svezte mě.“
No tak mě svez, no a dojela jsem do toho Karlína, už večer po desátý, že jo.
Dům byl zamčenej, zazvonila jsem na domovníka.
A vím, že se vždycky dávala pětikoruna, tak jsem se zase omluvila, že nemám ani tu pětikorunu,
ale že jdu ke slečně Žádkový a že jsem tedy její příbuzná.
No, tak on mě k ní opravdu pustil.
No a já jsem došla tedy takhle večer pozdě k té své sestřenici, u té jsem potom nějaký čas bydlela.
No a hlavně jsem se teda musel .. Do bytu rodičů jsem tedy nešla.
No, musela jsem se rozhlížet co se sebou počít, abych tak řekla, že jo.
No tak jsem si vyhledala možnost se dostat na učitelský ústav. Tehdy byly učitelské ústavy 4leté.
No tak jsem si řekla, že je to dobrý, že prostě po těch 4 letech toho učitelského ústavu budu schopná se živit, že jo.
Já jsem musela hledat něco, abych se brzo uživila.
Na nějaký dlouhý studium jsem si nemohla pomyslet.
No a tak jsem tam šla, to jsem si vyhledala, oni mně řekli podmínky, za jakých mě přijmou.
Myslím, že mně dali i knihy a materiál, ze kterého bych se mohla učit.
No a že mám v září tedy přijít k přijímací zkoušce.
No, tak jsem celé léto učila.