IV: Zmínila jste se o tom, že jste prázdniny, jestli se tomu tak dá říkat, věnovala přípravě na přijímací zkoušky na učitelský ústav.
Proč jste si vlastně vybrala tohle to povolání?
EŠ: Mělo to několik důvodů. Jednak jsem si vzpomínala na tu práci s těmi dětmi a s tou Friedel Brandeisovou v tom Terezíně.
Eh potom byl učitelský ústav ústav, který mě kratším studiem dovedl k možnosti se uživit
a ještě mít povolání, které se mi líbí.
No a neposlední důvod, možná i takový nejvnitřnější, byla to moje zkušenost z Osvětimi,
kdy jsem tedy viděla kolem sebe tu hrůzu s těmi dětmi, který přijeli s tím vlakem se mnou.
A možná, že jsem si tu hrůzu potřebovala překrýt a pracovat prostě s normálníma veselýma dětma.
IV: Tak to předpokládám, že se podařilo, když jste u toho zaměstnání setrvala tak dlouho.
Ale vlastně domů nebo do Čech jste se pokud vím nevrátila jenom Vy.
Alespoň na krátkou chvíli se to týkalo i Vaší sestry. Jak tohle probíhalo?
EŠ: Eh moje sestra byla osvobozená v Bergen-Belsenu, kam přišli Angličané.
Protože uměla jazyky, tak si ji nějak vybrali.
Nejdříve jako tlumočnici a potom dokonce jako takovou nějakou, já nevím, jestli styčnou důstojnici nebo něco takovýho.
Měla tam jako docela dobré a výjimečné postavení.
A nějakým způsobem si tedy velice brzo zjistila, že žiju a že jsem v Praze.
Tak do té Prahy přijela opět k té mé sestřenici.
To bylo takové naše místo, že jo, spásy, no a našly jsme se.
A ona ale už měla nejenom úřední, ale osobní závazek, abych tak nějak řekla, {úsměv} u té vojenské správy v Hannoveru.
A chtěla, abych s ní odjela do toho Hannoveru
a potom, že spolu pojedeme do Ameriky, neboť se vdá za Američana.
No a to já jsem tedy odmítla, takže ona potom po nějaké době,
já nevím přesně jaké, ale krátké, to je doba, já nevím, jestli týdne nebo tak, odjela tedy zpátky do toho Německa.
A potom tedy dál do té Ameriky a já jsem tady zůstala.
IV: Vy jste si nějak jako neuměla představit, že byste odcházela?
EŠ: Ne, neuměla jsem si představit, nechtěla jsem prostě jít.
Nechtěla jsem jít, taky jsem jí nechtěla být přítěží.
Ono jako, když se někdo vdá za cizince, jde s ním do ciziny a přitáhne si mladší sestru..
No, tak do té role jsem se tedy nechtěla dostat.
Ale ani jsem nemohla prostě odejít, já jsem se tak dlouho těšila na Prahu a držela jsem se i kvůli tomu.
Takže najednou odejít, to, vůbec pro mě nepřicházelo v úvahu.
IV: Ale vy jste si vlastně tak pomaličku začala zařizovat taky svůj život.
EŠ: Ten lékař, který mě viděl v Mauthausenu, tehdy ten první den po příjezdu
a opatřil mně operaci u profesora Podlahy, byl lékař, český vězeň,
který byl už od eh, roku 1942, to byla vlastně ta hrozná doba tý heydrichiády, tak od té doby byl vězněn,
no, přes Pečkárnu {tzn. Pečkův palác, sídlo gestapa v Praze} a Pankrác a různé koncentrační tábory tedy až do toho Mauthausenu, kde jsme se tedy setkali.
Tak jsme se potom setkali po nějaké době v Praze zase.
No a po nějakém čase jsme jeli spolu na vodu na Lužnici na dovolenou a no a postupně tedy jsem se za něj provdala.
IV: A co jste vlastně, předpokládám, že pak přišly i děti.
EŠ: Jo, mám, hned v roce 46 se mi narodil syn, kterému teď bylo 60, a po dvou letech dcera.
No, ale já jsem při tom tehdy dostudovala ten učitelský ústav, který se mezitím přeměnil na pedagogický institut, a ony byly pořád nějaké reorganizace, že jo.
No tak já jsem byla nějakou dobu u dětí a pak jsem děti dala do školky
a nastoupila jsem do práce a od té doby jsem pořád učila.
IV: Vidím, že hnedka od začátku jste měla milou a příjemnou starost o děti.
Měla jste třeba problémy nějak vyrovnávat se s tou poválečnou realitou a zas jako zaplouvat do toho civilního života?
EŠ: Myslím, že ze začátku jsem párkrát měla nějaké sny, že mě někdo honí a chytil a tak.
Ale potom s těma dětma a s těma denníma starostma a s krásnou rodinou,
kterou mně poskytla i rodina mého muže, že mně přijali, tak nikdy. {silné dojetí}
IV: Tak to moc ráda slyším.
A chtěla jsem se ještě zeptat.. Zmiňovala jste se mi o takové zajímavé epizodě právě vlastně z té doby těsně po válce.
A souviselo to s německým obyvatelstvem.
EŠ: Eh v, v tom, v tom Boru myslíte, jo?
IV: Hm.
EŠ: První prázdniny, kdy se mi narodil syneček, tak můj manžel {odkašlání} jel s kamarády na vodu a mě opatřil ubytování,
letní byt, jak se tomu říkalo, s dítětem, protože jsem na vodu nemohla, jemu {smích} bylo pár měsíců, v Novém Boru tady v pohraničí.
A já jsem teď už před nedlouhou dobou, když jsem se stěhovala, našla dopisy, které jsem mu na tu vodu tedy psala o svých dojmech z toho pohraničí.
A v těch dopisech píšu s takovým určitým nepříjemným pocitem, že jsou tam tedy Němci označení páskama bílýma,
že dostávají malé příděly a že se s nima tak divně zachází.
Tak už tehdy mi muselo být nějak nepříjemné, že se s nima, že s nima naši zacházejí tak trošku
jako by mi to připomínalo kdysi ty Němce a že mi to bylo nepříjemné.
IV: Ovlivnila třeba Vaše životní zkušenost nějaký vztah právě k Němcům?
EŠ: Já se na to dneska dívám tak, že prostě tu novou generaci nesmíme zatěžovat nějakým dědičným hříchem,
aby to nevedlo k nějakému neonacismu nebo revanšismu, ovšemže musejí vědět, co se stalo.
Taky jim vždycky říkám, že odpouštět se může, i když já o odpuštění nemluvím.
Já nemám právo nikomu nic odpouštět, já žiju.
A ty mrtvý, co já vím, jestli by odpustili nebo nedopustili? Tak o odpouštění nemluvím.
Ale že nelze zapomenout
a nelze zapomenout prostě proto, že se nikdy a nikomu a nikde nic podobnýho nesmí zopakovat a aby to ta mladá generace věděla.
Ale vždycky jim tedy se snažím ukázat, že nejsem žádný pomstychtivý monstrum, jak se jim to někdy líčí,
že prostě jsem schopná s nima mluvit. Že neberu každýho jako toho zločince.
Ale zločince, že je třeba najít a trestat, aby všem zašla chuť prostě ty zločiny opakovat.
IV: Já vím, že je pro vás tahle ta práce s mládeží a s dětmi hodně důležitá.
A že jste se ji právě pokusila propojit i s tím, co jste zažila, a že jste vlastně spoluautorkou jedné docela zajímavé knížky,
to je čítanky „Cesta – cíl neznámý“, která má právě to období holocaustu zprostředkovat českým dětem a mládeži.
Co vás k tomu vedlo, že jste tuhletu knížku vytvořila?
EŠ: Já už vzhledem k tomu povolání jsem si řekla, že je třeba s tím seznamováním s minulostí začít u dětí.
A sice ne tím způsobem, jak jsme se učili my, data, letopočty, nejvejš tak ještě nějaké ty panovníky
ale prostě přiblížením osudů prostých lidí a na těch ukázat tu historii.
A tak jsem jako pojala takovou myšlenku ukázat tu historii světové války,
ale specielně tedy holocaustu, který jsem zažila na vlastní tělo a mohu o něm jaksi nejkom, nejkompetentněji mluvit,
udělat takovou čítanku, kde právě takhle seznámíme ty děti –
a to nejenom v dějepise, ale třeba v různých předmětech, třeba v češtině nebo ve výtvarné výchově –
s osudem lidí, který tu válku prožili.
A jak říkám, protože ten holocaust je mi, nebo ten nejlíp znám, ten jsem prožila,
tak jsem se snažila ukázat, jak ten holocaust prožili různí lidé, různí mladí lidé {důrazně},
protože pro mládež jsem chtěla ukázat mladý lidi, různí mladí lidi to své mládí {prožili} na různých místech, v armádě, v koncentráku, v pracovním táboře.
Nebo například je tam jedna vzpomínka na Křišťálovou noc v Německu, která se mi zdá obzvlášť dobrá.
Nebo i třeba jsem našla jednu dívku, která přežila tu válku v klášteře někde ve Francii a tak.
Tak ukázat prostě ty prožitky různých mladých lidí za té války,
ale ukázat i literaturu, která se k tomu vztahuje,
práce a poezii našich umělců, kteří byli nějak svázáni s odbojem nebo s tou dobou.
A na té čítance, aby si děti přiblížily ty naše prožitky a aby jim to bylo blízké,
aby byly jaksi vyzbrojeny proti různým zkreslujícím třeba informacím, se kterými se setkají v životě.
IV: Hm, takže vlastně je moc dobře, že takováhle knížka vznikla.
Já bych Vám, paní Štichová, moc ráda poděkovala za rozhovor.
A ještě Vám dávám možnost, jestli chcete na závěr toho našeho povídání něco dodat.
EŠ: No, já myslím, že když jsem řekla, že si jenom přeji, aby se nikdy, nikde, nikomu neděly takové věci jako se děly nám,
že to je závěr tedy dostatečný.
Ale bohužel už vím, že to není tak lehké.
A že to tak nemusí být, což je někdy pro mě těžký.
IV: Mockrát vám děkuju.