IV: Dnes je 14. února roku 2006 a my jsme velmi rádi, že jsme na návštěvě u pana Miloše Volfa v Jednotách 15.
Sešli jsme se tady v rámci natáčení rozhovorů s bývalými českými vězni koncentračního tábora Flossenbürg.
Takže pane Volfe, ještě jednou mnohokrát děkujeme za to, že jste nás tady přivítal, a hned se dostaneme k první otázce.
Mohl byste mi něco říci o svém dětství, o mamince a tatínkovi?
MV: Tak já jsem se narodil v Táboře a otec měl na předměstí, na Blanickém předměstí na okraji Tábora krám se smíšeným zbožím.
Samozřejmě, že v krámě byl tatínek i maminka.
Já jsem tady chodil do obecné školy, měl jsem výborné kantory.
Taková zajímavost. Já jsem chodil od čtyř let do Sokola cvičit.
A tam cvičitelem těch nejmladších byl nějaký učitel Liška, který pocházel ze Soběslavi.
No a přijdu do první třídy první den, a kdo tam nepřijde, pan učitel Liška.
Ovšem druhý den mi říkal: "Milošku, tady mi musíš říkat pane učitel, tady mi nemůžeš říkat bratře."
{smích} Tak takhle začala ta moje škola.
No potom jsem se přihlasil do gymnázia a to už člověk se musel na to gymnázium připravovat už i v té, v té obecné škole.
Tak třeba v páté třídě obecné školy jsme měli dobrovolně němčinu, kdo se chtěl přihlásit.
Ale už od primy, v tom gymnáziu, byla němčina povinná.
A takže člověk potřeboval trošičku taky vzít nějakej takovej kurz, by se dalo říct.
A tehdá existoval, říkali tomu výměna, Němci tomu říkali handel.
Prostě o prázdninách na 14 dní, na 6 neděl, na 2 měsíce šlo dítě z české rodiny do německé přes ty prázdniny.
A z té německé zase do té české rodiny.
No a že tam se naučila tu, ta konverzace a tak.
No já jsem prvně jsem se dostal k jednomu sedlákovi na, poblíž Svitav.
A ta obec se jmenovala česky Grandorf, německy Greifendorf, dneska je to Hradec nad Svitavou.
A tam měl taky děti ještě další, tak jsem se s dětma kamarádil, že jo.
Chodil jsem s n.. na pole pomáhat, naučil jsem se mlátit cepama a všechno tohleto.
Bylo všecko fajn, až na jeden den v týdnu, kdy měli cvičení té německé tělovýchovné organizace Turner.
A náčelníkem toho Turnera byl, no potom šéf Sudetoněmecké nacistické strany, Hen.., Konrad Henlein.
A oni vždycky konec každého cvičení končili projevem.
No a ty děti byly tak zfanatizovaný, že ty, který si se mnou přes celej den, přes celej tejden hrály,
mě pak večer chytily, odtáhli mě k truhláři do dílny a nalily mi do nohavic roztavenej klíh.
Víte, to bylo, to bylo, to, to hecování.
A jinak jsem, byl s těma lidma, to bylo, to bylo dobrý. To byla první zkušenost.
Další rok, protože to už jsem chodil do tý primy, jsem potřeboval zas tu konverzaci, a to jsem byl v Českém Krumlově.
Nejvyšší policista, policejní komisař byl Němec.
Tak jsem byl u něj a zase jeho syn byl zase u nás v Táboře u rodičů.
Tam to bylo dobrý, všecko fajn.
Ale pak jsem najednou zjistil, že jeden z těch, nejstarší syn, ten byl tam ve Spielovce.
To byly papírny tam u Krumlova.
Eh ten prostřední syn, ten jezdil s autem a já jsem zjistil, že rozvážel letáky nacistický po tomhletom.
Když to měl nejvyšší policejní komisař a tohleto měl v rukou, tak ..
Víte, to už byla taková, taková ta zkušenost.
A protože já jsem byl vychovávanej v tej první republice, jak jsem říkal, měl jsem dobrý kantory, tak tohleto jsem začal už chápat.
A když jsem byl v gymnáziu v kvartě, bylo mi necelejch 15 let.
A to byl ten školní rok, který začal, 1938 v září, v té takzvané první republice.
Za měsíc pozdějc po mnichovskejch událostech už to byla druhá republika.
A od patnáctého března '39 už to bylo Protektorát Čechy a Morava.
Víte, a já jsem zjistil, že jsme v tom září měli řadu novejch spolužáků, který byli vyhnaný s rodinama ze Sudet.
A po tom patnáctým, patnáctým březnu už jsme měli jen dva nový, Jožu Poláka a ještě jednoho.
To byl, kteří byli vyhnaný jako Čehúni {tzn. slovenský hanlivý název pro Čechy} ze Slovenska.
Protože v tý době se Slovensko odtrhlo a spolupracovalo s nacistickým Německem, víte.
Tak to už člověk, už nějakým způsobem prožil.
A bylo to prvního května, vím, že to bylo prvního května '39,
přišel za mnou tajemník táborský pošty, kterej byl přítel mýho otce.
Ten se jmenoval Knotek, ten tajemník, a říkal:
"Podívej, my bysme potřebovali mladýho kluka, kterej by nebyl tak nápadnej jako dospělej člověk. Však budeš vědít, proč."
Já jsem mu říkal: "No tak to, to vím."
Ale nevěděl jsem, jaká je to .. Vím, že to byl odboj, ale nevěděl jsem, kterej.
A on to byl ten vojenskej odboj Obrana národa.
Protože švagr tohodle toho Knotka byl plukovník a ten byl v tom vedení toho.
No a samozřejmě toho Knotka potřebovali, protože potřebovali poštu, protože tenkrát lidi už udávali, že jo.
Tak oni to, co bylo adresovaný gestapu, tak on to na tý poště rozlepovali, prohlíželi.
Když tam bylo udání, tak to vyndali a strčili tam nějakej reklamní poutač nebo co
aby pošta došla, ale ne, ne ten obsah, rozumíte.
On mi řikal: "Podivej se, nebude to těžký."
"Dostaneš úkol, musíš ho splnit v čase i, i v obsahu."
"Nesmíš chtít se dovědět víc, než my ti řeknem."
"A jak to splníš, tak zapomeň, co jsi dělal."
"Čím víc, čím míň si toho budeš pamatovat, tím míň může prozradit."
"Já jsem mluvil s rodičema," mi povídal.
"Rodiče říkali, že souhlasej, ale že záleží na tobě, jestli budeš chtít."
No to víte, že mi dělalo především dobře, že se na mladýho kluka, kterýmu nebylo ještě patnáct let, obrátili dospěláci.
No ale já jsem chápal už tu věc, kterou potřebovali.
No a on říká: "Podívej se, on k vám přijde pan řídící, kterej bude bydlet v tom pokojíku podkrovním."
"Jmenuje, jmenuje se Houdek."
"Nesmí ho nikdo vidět, nesmí nikdo o tom vědět."
"A ty se každej den k němu se zastavíš, co bude potřebovat a co bude potřebovat, tak mu jako splníš."
Tak já věděl, není to ani řídící, ani se nejmenuje Houdek, ale nesměl jsem se starat.
No tak přišel pán, takovej sympatickej, starší.
No a hned jsem asi druhej, třetí den k němu šel, co bude potřebovat.
On říká: "Máš zejtra odpoledne školu?" Já říkám: "Ne."
"Máš volno?" – "Mám, mám, mám."
"Hele, tak se postavíš na ten most tady, co vede nad tratí, tady u tý sladovny."
"A budeš se dívat jako na trať."
"A když uslyšíš, že za tebou někdo říká: 'Díváš se, jak jezděj vlaky?', tak řekni: 'Taky.'"
"No a otoč se a jdi pomalu a ten, kdo se tě zeptal –
Možná, že budou dva někdy, tak půjdou s tebou.
Ty je zavedeš zadem přes dvůr do domu, dovedeš je ke mně a bude to.“
No dobře, tak jsem takhle občas, tak to bylo jednou za 14 dnů, jednou za měsíc.
To byly spojky, který k němu chodily a by .. většinou to byla jedna a tatáž, tatáž spojka.
Ale já ji musel dovést tím, do toho domu.
No, musel jsem taky s panem řídícím Houdkem taky na čerstvej vzduch.
Protože to okno se nesmělo otvírat.
Nesmělo se asi hejbat se záclonou, aby nikdo nevěděl, že tam jako je nějakej život, že tam někdo je.
No tak jsem s ním chodil večer.
Když už bylo po setmění, do polí tam směrem čekanskej hřbitov a tam v těch polích.
No, tak jsem šel. A jednou přišel ráno řídící ze školy z Čekanic za otcem.
A říká mu: "Josef, vy se znáte s generálem Slunéčkem {divizní generál František Slunéčko 1886-1963, velitel skupiny Morava-západ „Obrany národa“ a skupiny Alex}?"
Táta říkal: "My s generálem, prosím tě!" {smích}
Říká: "Vždyť váš Míra s ním šel včera támhle v polích tam u toho hřbitova!"
Táta říkal: "No to je nějakej omyl."
A ten musel od nás, ten generál musel od nás pryč.
I když jsme neměli vědět ani my, nikdo to, protože by bylo možno třeba prozradit.
Protože oni věděli už, jaký metody používá to gestapo
že dává injekce, a ten člověk mluví a neví, o čem, že jo.
Tak musel pryč, no. Tak to bylo, to bylo přísný.
No a potom přišel rok, teď já jsem vlastně dostával úkoly jiný, jo.
Protože už bylo řada lidí zatčenejch, byli i popravený.
No a pokud byla, zůstala vdova s malejma dětma, tak ty děti potřebovaly pořádnou výživu,
co nestačilo na ty potravinový lístky.
Na černým trhu si nemohli kupovat.
No tak jsem roz.. ty, který bydleli blízko, tak chodili k nám do toho [tzn. do obchodu] a otec už jim dal.
On říkal: "Tady máte připravenej, co jste si objednali, ten nákup,“ čímž dostal něco navíc.
A těm ostatním jsem musel takhle něco dovézt vždycky v tašce. Jezdil jsem na kole.
A pak jsem měla taky, tam byly tři židovský rodiny, protože oni měly, míň dostávaly na ty lístky.
To byl, to byl Guttmann, potom to byl ..
Eh potom to byl jeden obchodník, kterej měl dřív, kterej měl dřív nějakej textil.
No a po.., no tři, tři byli prostě. A ty byli všichni na Starým městě.
A tam jsem nemohl přijít s taškou a jít to, protože to bylo opatrný, tak to jsem mus..
Bylo vždycky dohodnutý, u jednoho třeba ve čtyři hodiny, u druhýho v pět.
Nebo u jednoho v pět hodin jeden den, druhej den u druhýho a třetí u třetího.
Tak jsem šel a to jsme museli přesně v pět hodin.
Protože to byly ty klikatýuličky, ty byl prázdný tam.
Ty dveře tam byly pootevřený, tak já jsem tak ..
Já jsem chodil do toho..
Na tom starým městě byla hudebka, já tam chodil na housle.
Tak jsme vyndali z futrálu housle.
Otec tam dal pytlík mouky, pytlík cukru, nějakej margarín a něco takovýho.
Jsem takhle strčil, strčil housle do toho {tzn. pouzdro na housle do oněch pootevřených dveří} a šel jsem, kopal jsem si do kamínků.
Došel jsem na náměstí, obešel jsem náměstí, vracel jsem se zpátky.
Dveře pootevřený, už, dali futrál prázdnej a šel jsem domů.
Že, takovýdle věci jsem musel dělat taky. No ale ve čtyrycátým roce ..
Protože nacisti věděli, že třeba tam, kde jsou ty důstojníci bejvalí, že by mohli organizovat nějakej odboj.
Tak začali zatýkat důstojníky.
A zatkli řadu, řadu těch důstojníků a zatkli taky, taky učitele, inspektory školní ..
Emánek, Ondrášek, ten byl se mnou potom ve Flossenbürgu. Inspektor Hejný, řídící Kratochvíl.
No a teď zbyla, to už bylo po čtyrycátým roce, tak co tady bylo, tak dali dohromady.
A to už byly různý organizace.
Už byly i komunistický, protože ty se nesměly dřív {důrazbě}, nesměly dřív fungovat.
Protože byl mezi Sovětským svazem a nacistickým Německem, byla smlouva o neútočení, že jo.
Však taky naši lidi, který utekli do Ruska, aby pomohli bojovat, tak byli, a šli do gulagů.
A tam říkali, tam že jich zahynulo víc, než potom padlo, padlo na frontě.
No tak to bylo takový smíšený a už si některý, si hráli na odboj.
A už to, už to nebylo, už to nebylo takový.
Už dost se prozrazovalo a tak.
No a přivedli k nám jednoho, říkal, že se jmenuje Zdeněk.
A že je z Mlada Vožica a že, že mu hrozí zatčení.
No tak ten tam byl.
Najednou oni tam zvonili, obden někoho, ale každýmu jsme řekli:
"Prosím vás, to nemůžete, to nesmí tolik lidí vědět, že, že tady je někdo, že tady je někdo ukrejvanej!"
No tak to potom oni ho taky dali pryč.
No potom přišla paní, že její manžel byl zatčenej.
Najednou potom přišel i ten manžel.
Oni ho pustili, protože jim slíbil, že něco prozradí.
No řekli, to už není dobrý todleto. Tak taky to bylo pryč.
No a tak se, tak se to, tak se to střídalo.
A najednou mi řekli třeba, říkali: "Podívej se, půjdeš to lázní, do městskejch lázní."
"A tam bude taková šedovlasá paní ve vrátnici, a tak jí řekneš, že jdeš za panem ..“
Dali, dali .. on se jmenoval Krátký: "Že půjdeš za panem Langem."
No dobře. Já jsem nevěděl, že se jmenuje Krátký, protože to byl Lang.
Tak jsem přišel, říkám: "Prosím vás, já jdu za panem Langem."
A on a ta paní říká: "A kdo to je?" Říkám: "Vy to ne.. vy ho neznáte?"
A najednou vyšla jiná paní z vedlejšího a říká: "Ale známe, známe, pojďte dál."
Já tam musel přijít taky s tím prázdným futrálem.
No, to byl ten Krátký, ten si vzal ode mě ten futrál, něco tam dal.
A teď to převázal tak řetízkem a dal to zámek, zamknul to
a říkal: "Tohleto dovezeš do Mladý Vožice řídícímu učiteli tam."
"On si to odemkne a možná pošle něco zpátky."
"Ale bacha, nesmíš ject autobusem."
"Protože oni jsou kontroly, jestli si lidi nevozej potraviny z venkova, to by tě mohli nachytat."
No tak já jsem sedl na kolo.
Dal jsem si ten futrál do ruksaku, tak tovypadalo, jako že jedu ze školy.
Tak jsem to dovezl, dojel zpátky.
No celkem jsem tam byl asi v létě dvakrát nebo třikrát.
No to bylo .. jsem tam musel v zimě.
A to jsem .. Prostě autobusem nemohl.
Na kole na sněhu to nešlo {úsměv}, tak jsem musel pěšky.
A tak jsem potom domácí úkoly psal až ráno potom ve škole, když jsem se vrátil, protože mě to trvalo celou noc.
Ono je to dvacet kilometrů od Tábora.
No a vždycky něc.. někdy to tam šustilo, byly tam možná letáky.
Někdy to tam zvonilo, nevím, co to mohlo bejt.
No, takže jsem dělal i tydlety, tydlety úkoly.
No a přišel rok 1942, na podzim.
A zase mi řekli: "Počkáš tam, budeš čekat, až někdo přijde."
No přišli dva páni, tak jsem je přivedl dovnitř.
Najednou ten vedoucí, ten novej toho, tý odbojový skupiny, už byl u nás doma, čekal.
No tak ten jeden pán z těch dvou, co přišel, ten odešel hned.
Tadyhle toho jednoho vzali nahoru, tamtem se vrátil a říkal:
"Představte si, tak on má jméno František, František Švec, a on se jmenuje František Pospíšil."
"A je to, je to parašutista z naší jednotky v Anglii {František Pospíšil, 1919-pravděp. 1944, velitel paradesantní skupiny BIVOUAC}."
My jsme řekli: "Prosím tě, co todleto blbneš, co to říkáš."
"To nesmí nikdo vědět, to ani my to nemáme vědět, pro nás je to František Švec!"
No co? Říkám: "Tak mu dejte nějaký jiný jméno."
Tak oni mu dali jméno Nebeský, ale za chvíli to věděli v šíř i v dál, že se jmenuje takhle, takhle se jmenuje a todleto.
Víte, to .. oni říkali: "Do švestek bude konec."
Víte, to, to nebyla ta vojenská organizace, která byla ta původní.
A to byl výbornej člověk {tzn. František Pospíšil}. To byl výbornej člověk.
Já ho musel .. on měl za úkol prostě zlikvidovat dopravu zbroje, která měla jít na východ, jo?
Zejména chodilo to taky přes Písek tratí.
Tak chtěl vyhodit do vzduchu tady to pětimostí, co je.
A teď musel, říkal: "Vždyť na tebe přijdou."
A říká: "Musím mít někoho z dráhy, musím se dovědět co a jak."
"Aby nám někdo hlásil, když někdo, že takovejdle náklad jede, jestli jsou tam Češi."
"Ty musej bejt informovaný, že musej předtím nějak se dostat z toho ven."
"Aby to nestálo, aby to nestálo další, další životy.“
Já jsem ho vodil třeba na schůzky, který on si řekl.
Na to pětimostí jsme museli na rekognoskaci terénu.
A to bylo nebezpečný, protože tam blízko byla střelnice vojenská, německá.
To .. no, dostali jsme se tam. Chodil v noci strhávat ..
To rozházel takovej těžší, ještě závažíčko, dráty telefonní, který vedly ke gestapu, který vedly na oberlandrát.
Ničil jim telefonní, ničil jim, ničil jim proud.
No a byl to, byl to, byl to výbornej, výbornej člověk, Moravák.
No a ty moravský písničky si zpíval, strašně, strašně, strašně, strašně fajn to bylo.
No a teďko se stalo, že, že .. měl .. jít něco, něco dělat.
Ale oni řekli: "Podívej se, ale my musíme mít spojení s Prahou, my jsme to spojení ztratili."
"Protože lidi pozatýkali, někoho popravili, my to musíme navázat to spojení."
A to spojení do Prahy šel navázat tady učitel z Planý nad Lužnicí, Hofman.
Šel tam na tu skupinu a oni neměli, oni se báli.
Říkali, abysme .. aby prostě se nám tam nějakej konfident do toho nezapletl a todleto, nechtěli a to.
No a on vyrukoval a řekl: "My tam máme parašutistu z Anglie."
To taky neměl říkat a zrovna a tak najednou ten jeden z tej skupiny říkal:
"Helejte, ale to bysme mohli, to bysme mohli, to by bylo dobrý navázání, to."
On to byl konfident! Takže druhej den milýho Hofmana zatkli.
To už byl, to už byl leden, leden čtyřicet tři, začátek ledna.
On měl těžký výslechy, on se chtěl, aby neprozradil, tak se chtěl, spáchat sebevraždu.
Udělal si z prádla, si udělal oprátku a zavázal na mříže, chtěl se oběsit – přišli na něj.
Sklama z brejlí si podřezal, podřezal žíly na ruce – přišli na něj.
Chtěl se utopit.
Protože se nosil takovej kýbl s vodou, ten byl v takovým výklenku zdi, hlavu, vrazil se tam.
A jak už dochází, tak rozházel nohama, kopnul do něčeho, do dveří – přišli na něj.
No a pak si ho gestapo vzalo a dostal injekci a todleto a on pak mluvil, nevěděl, o čem co mluví, no.
A bylo zrovna pololetí, druhýho února čtyřicet tři.
Dopoledne za mnou přišel do školy ten Lang-Krátký.
Říkal: "Ty, hele, ráno zatkli Vacka, to byl ten vedoucí skupiny, četníka Jiráska."
A toho Vacka zatkli v nemocnici po operaci na hemeroidy.
"Človeče, to bude blbý, já už jsem byl u vás, už se tam to vyčistilo."
"A ty nechceš jít se mnou? Já jdu do ilegality."
Já jsem říkal: "Já půjdu a zavřou otce, to není, to nemá cenu." No nic.
Tak jsem šel dřív domů. Jsem si dovolil, že mi není nějak dobře.
Jsem odešel domů, ještě jsem všecko prohlídl a tohleto.
Taky tadydle tu karikaturu, kterou jsem měl, toho Emanuela Moravce, kterou jsem měl připravenu na, na jeden leták.
Tak tu jsem schoval, schoval za trám na půdě.
A měl jsem taky legitimaci, takovou tu občanku –
tenkrát se tomu říkalo, já už nevím, nějak kennkarta [z něm. Kennkarte] myslím, od toho Pospíšila zase na další nový jméno.
Protože to zase vydá.. eh fotilo někdo v Jindřichově Hradci a ..
A, no tak prostě to jsem taky schoval ještě za trám.
To byly ty poslední věci, jinak bylo vyčistěno, nikde, nikde nic, no.
Teďko v poledne byl, v tej době se zavíral krám od dvanácti do jedný.
No a otec šel otevřít v jednu hodinu krám.
A najednou přišli chlapi, sebrali mě, sebrali tátu.
No a potom dodatečně ještě matku a, matku a babičku. No.
To víte, nebylo, nebylo člověku, nebylo člověki eh, lehko.
Já jsem zase vracel si, furt jsem přemejšlel celej ten ..
Celej ten rok nebo ty dva roky od toho, od toho, když jsem začal pracovat v tomhletom odboji, vzpomínal jsem na, na školu.
Víte, když po tom patnáctým březnu '39, tak nám zakázali, zakázali českou literaturu, český dějiny.
My jsme v hodinách dějepisu furt museli opakovat, omílat životopis Adolfa Hitlera.
Přidali nám k němčině dosavadní denně dvě hodiny němčiny navíc.
Četl se časopis "Der Neue Tag", to bylo strašný.
No a teďko, teď co tomu řeknou kantoři, že jo?
Protože kantor když měl přijít do třídy, tak měl přijít na stupínek a měl nás pozdravit árijským pozdravem.
To je vztyčenou pravicí, my mu měli vztyčenou pravicí odpovídat.
Tak jsme se měli zdravit taky na ulicích.
Takže kantoři chodili do školy a ze školy jinejma, po jiným chodníku, než jsme chodili my.
Takže jsme se na ulici nepotkávali.
No ale kantor když přišel do třídy, tady pod jednou rukou měl, měl sešity, tajdle měl učební pomůcky.
On když měl obě ruce plný, tak nemohl tu ruku zdvihnout.
Tak my jsme mu nemohli odpovědět.
No ale to se nedělalo všude. Tak třeba můj kamarád Kárník, tak ten ..
Já jsem chodil do B, on chodil do A.
A tam měli nějakýho Hliňáka.
Jeho rodiče byli na pracáku, kterej posílal lidi na, do Říše na ty práce.
To byl to, to byli, to byli eh, prostě .. spolupracovníci s Němcema.
No a kvůli němu ty všichni tam ruce zvedali o sto péro.
A on ten Kárník a to už byl, to už byl rok '42 na, po heydrichiádě tenkrát říkal:
"Človeče, mě už to štve."
"Už snad jsme jediná třída, která takhle hajluje, já v tom nebudu.“
A šel a přesvědčil třídu, aby to nedělali, že nebudou, že nebudou.
On říká: "Podívej se, oni tady vražděj naše lidi a my jim budem ještě hajlovat."
No tak poslouchali ..
Zrovna šel v školským rozhlase, jestli to byl projev, já nevím, jestli tohodle Emanuela Moravce nebo jestli toho Háchy.
A končilo to hymnou, německou.
No a tak ten, tak ten, že jo, hned začal hajlovat, ten Hliňák, a teď nikdo, nikdo ze třídy.
Ten se takhle rozhlížel kolem, jak se rozhlížel, tak jeden za druhým šly ruce nahoru.
Jedině tenhleten Kárník tu ruku nezvedl.
No, nic. Přišel druhej den do školy ráno a byl volanej k řediteli.
A ředitel mu nadiktoval text, kterej musí dát doma podepsat.
Že dostává ředitelskou důtku za to
že nezdravil nacist.. tím, árijským pozdravem {opravuje se} na německou, německou hymnu.
Rodiče říkali: "Človeče, co blbneš."
"Kvůli každý volovině dneska zavírají, popravujou a človeče, tohleto."
No a hledali, jak tomu pomoct.
Našli doktora, kterej antidatoval nález, zafačoval mu, najódoval mu tu ruku, zafačoval mu to.
Že si vyhodil ruku z kloubu při házené a že nesmí nějakej čas nic těžkýho nosit.
A moc s tou rukou pohybovat.
No dobře. Další den přijde do školy, zas ho volaj do ředitelny.
Jenže tam už ředitel nosem ke zdi a kolem se pohybovali v ředitelně gestapáci.
Zatkli ředitele a zatkli i tohodletoho Kárníka.
Tak rodiče běželi na gestapo s tím dokladem.
No oni si vyhledali nějakýho, nějakýho lékaře německý národnosti.
Ten naštěstí dal za pravdu jakoby tomu českýmu doktorovi.
Tak toho Kárníka pustili, ale vyloučili ze školy.
Nesměl už pokračovat ve studiu.
Ale ředitele popravili za Heydricha tady u těch táborskejch kasáren mezi těma, mezi těma ostatníma.
Jenže ono by ho to bejvalo stejně čekalo, protože oni čekali na příležitost.
Protože on přijel z Podkarpatský Rusi, kde byl ředitelem na židovským gymnáziu.
Tak stejně čekali na nějakou příležitost, aby ho stejně, stejně likvidovali.
Víte, třeba zase profesor Kovářík, kterej nás učil latinu
tak vždycky na začátku tý hodiny třeba takovou drobnůstku třeba z český literatury nebo z český historie, maličkou.
Jen my poslouchali, protože zakázanýho, zakázaný ovoce nejvíc chutná.
Víte, a my jsme měli takovej vztah kantorů a žáků, to bych přál dnešní škole.
Protože my jsme věděli, jak oni nesou kůži na trh.
A oni věděli, že my je v tom podržíme, že je chápeme, že máme k nim důvěru.
Čili to byla obrovská, obrovskej dobrej vztah kantorů a, kantorů a žáků.
Na to jsem jako moc vzpomínal, no.
Přišel jsem do věznice v Táboře.
Na tej, jsme byli dohromady, tam byl se mnou kasař jeden, kterej dostal, říkal cancour patnáct let.
A už když, už odsloužil třináct let, byl v Plzni Na Borech, a zdrhnul,
chytili ho na Táborsku, takže dva roky za útěk a pak si šel zase dál.
No a byl tam nějakej Lojza, byl to cikán, taky za .. A potom ještě nějakej holič.
To byl takovej, ten měl něco s malejma děvčátkama, že jo. Takovej, takovej divnej chlap.
No a mě když tam potom po výslechu, mě tam dali až do týdletý cely až za tejden.
Protože napřed mě ne.. až když někdo o mě něco řekl, aby mě zase jako chytli.
No tak ten výslech byl od rána až do večera.
No a já jsem byl spoutanej na rukou i na nohou, mě hodili, mě hodili na zem.
Přišel ke mně ten, ten kasař a povídal: "Pane, ten je ztetovanej! Pojďte mi pomoc."
No a ten holič říkal: "Ne, ne, ne, on je politický."
Protože my jsme politický měli bílej pásek na rukávě.
„S tím já nechci mít, já mám jít za 14 dní domů." {odmítavě}
Tak ten Lojza šel, pomáhal a tak mě, ten říkal: "Dívejte se támhle do tý zdi."
Něco šáhl za čepici a odemknul mi i na noze ty želízka, i na rukou ty želízka.
Sundal mi kabát, ohrnul košili.
A teď mi tahal nitky ze zad a jak to bylo prosekaný.
No ta teďko ten, zas ten cikán namočil hadr a dával mi na to studený, na todleto.
A ten mi nechali, protože abych mohl ležet na břiše, protože na zádech jsem ležet nemohl.
No takže takhle o mě, o mě pečovali. Nebyli to politický, víte?
To bylo to, že, že tam už byla taková solidarita i takhle mezi těmadle těma.
No, měl jsem ty výslechy skoro celý ty tři měsíce a za ty tři měsíce jsem ztratil 34 kilo.
Pak jsem jel do, pak jsme byli transportování začátkem května do Terezína, do Malý pevnosti.
A mě dali na komando ..
Eh to byl, to byl, to byl komandant Storch, tak se tomu říkalo storchkommando.
A to se pod tou .. tam byly bažiny pod tou hlavní, hlavní zdí.
A potom byly ještě takový malý šance, nízký, a ty se rozebíraly.
A tím se měly zavážet ty, ty bažiny.
No a to víte, všecko los, los, los.
A když člověka uhonili, tak potom někoho položili, položili, ale většinou, co tam byla židovská cela.
Tam byli ty, který .. Tady jich bylo jenom málo.
Protože ghetto bylo v tom velkým městě.
Ale tajdle byli jenom že třeba nenosili hvězdu, tu na kabátě.
Nebo že šel ulicí, kterou nesměli chodit židi.
Takže tam chodili takový ti, tak ty likvidovali.
Takže každej den se jeden, dva vezli na kolečkách večer mrtvý do toho, zpátky.
Ale víte, už to psychicky nebylo, psychicky nebylo dobrý.
No ale já jsem nebyl čtvrt roku na vzduchu.
Protože jsem byl v tej věznici tam pořád zavřenej anebo u toho výslechu.
A teďko jsem ztratil tolik kil.
A tak přišli za mnou kluci, říkali: "Hele."
Tam bylo dost zedníků, že jo.
"Eh ráno, až bude nástup, tak my, tak tady půjde náš, náš kápo od toho, to je stavitel, výbornej chl.. výbornej chlap."
"A půjde s komandantem, s tím německým, a on bude vybírat tři lidi na svoz písku, na přívoz písku z pískovny sem do toho."
"A ten náš kápo ukáže a ten to odsouhlasí a dostaneš se k nám."
"A on se tě potom zeptá, jestli jsi, co jsi byl v civilu."
"Tak řekni, že jsi byl zedník."
Já říkám: "Prosím tě, co blbneš, copak já tomu rozumím?"
On říkal: "Ne, kdyby něco, tak jsi přeškolenej, ty to, my to uděláme tak."
"Ale bacha, ten komandat se jmenuje Soukup."
"Má český jméno, ale je to Sudeťák, kočí z pivovaru z Budějic."
"Ten má ruce jak lopaty."
"Ten se chlubil, že už kolikrát jednou ranou zabil vězně!"
"Bacha na to, nemá rád študenty, nemá rád lidi s akademickým titulem. Bacha na to.“
Říkám: "Notěbůh." No, odjeli jsme.
Nás odvezli kousíček za Terezín.
Teďko jsme měli nakládat ten písek.
Nám přinesli lopaty, ale takový ty uhlačky, takhle ty široký, jo.
Tak já nabral kousíček na špičku, takhle jsem to tam hodil.
Ono se ozvalo: "Tak se netela, tela se tak!" {přísně, napodobuje silný německý přízvuk v češtině}
On to popadl, hodil, tak já jsem se snažil.
Ty dva zbejvající oběhli to z druhý strany auta.
Ten řidič, to byl takovej starej.
Myslím, že se jmenoval Müller, ten spal, ruce na volantu a spal tam.
No, dobře. Tak ten šel zase se podívat na ty dva další.
Tak já vzal vždycky jen takhle písek, tak aby něco cvrnkalo z mý strany.
Jak ty holinky zase šly proti, jak jsem pod tím autem, tak jsem se zase snažil.
"Co ty byl džív?" Jsem říkal: "Zedník."
"Sédnik? Nastoupíš rovnou k baukommandu."
Tak jsem nastoupil k baukommandu.
Ale oni si z tohodletoho komandanta i Němci dělali psinu, on byl, on nepobral moc rozumu.
On se jmenoval Soukup a oni mu říkali Saukopf, čili svinská hlava, jo, v němčině? {smích}
Když oni měli vypíjendy ..
Oni každou chvíli, měli svoji kantýnu, že jo, to, v tom Terezíně.
No, dobře.Tak jsem, tak jsem byl u těch zedníků.
Já jsem dělal mišunky a už jsem uměl házet jednou rukou cihly na, na lešení.
No a teďko mi říká Vašek Pěknica, což byl polír tady od, od Tábora.
Říká: "Hele, aby viděl, že taky zdíš, tak my tě vezmem mezi sebe."
"Tady budem přistavovat ke kuchyni takovej přístavek."
"A tam bude bramborárna, tam budou loupat ty brambory a todleto, opravovat, opracovávat.“
Tak si on a potom ..
Já už nevím, jestli to byl ten, ten, ten eh Jarda Kindl, zedník z Vožice nebo jestli to byl ten stavitel z Chotoviny.
Na jedný straně byl ten Vašek, ten.
Tak jsem vždycky položil cihlu, měl jsem tři cihly, že jo.
Mezi ty takhle jsem nasekal tam to, zase dal tu maltu a tak to šlo.
No ale najednou Vašek Pěkniců mi říká: "Počkej, já tady musím založit na okno."
Co je založit na okno, to nevím.
No, ale tak jsem ustoupil a on tam něco dělal.
A najednou: "Proč ty tam nételaš?"
Já jsem říkal: "Pane komandant, tady je třeba založit na okno."
"Proč to netelaš ty, proč to tela on?"
Říkám: "On je, on je zedník."
"Ty nési sednik?" Jsem říkal: "Jsem, přeškolenej."
On mě takhle popadl, takhle utáhl {naznačuje škrcení}: "A jsi študent!"
Já jsem jenom takhle udělal {naznačuje lapání po dechu}, říkal: "Vodkaď?"
Říkám: "Z Tábora."
"Tak, z Tábora? Kte je tam chospoda U Kšížů?"
Já hospody neznal, v Táboře.
Dneska vím, to je támhle na tom u tý, blízko těch škol nahoře.
A teďko co mu mám odpovědět?
Že jo, to člověk, to letí vlny z toho [pravděpodobně: člověk rychle přemýšlí].
On je z toho pivovaru z Budějic, on je na ten pivovar hrdej, to ..
Teď to do toho Tábora to vozil, to pivo, to ..
Říkám: "Pane komandante, to je škoda, ta hospoda už tam není."
"To je škoda, tam měli nejlepší pivo v Táboře, budějický!“
On mě pustil, tady u tuho {tzn. u krku}, já jsem si chtěl oddechnout.
On říkal: "Marsch na hofverwaltung!" Na správu toho dvora. Jéžišmarjá.
Tam seděl za stolem Neubauer, to byl velitel toho dvora.
Rojko seděl půl zadkem takhle na, na stole, Wachholz seděl..