IV: Vyprávěl jste nám, že jste musel přijít na tu správu dvora. Co se tam vlastně stalo?
MV: No jsem přišel. Tam seděl Neubauer, velitel toho tábo.. toho dvora,
Rojko, Wachholz, ten měl na starost převlíkárnu, ty tam vydávali šaty.
Tam přišel, se zahlásil, se dívali a teďko ten už se Rojko chystal, že už, že mě vezmou do prádla.
A v tom tam přišel ten Soukup. Říkal: "Řekni, jaký bylo nejlepší pivo v Táboře!"
Tak já zařval: "Budweiser Bier!"
Oni si z něj dělali psinu, ale nevěděli, co, najednou ten, ten Neubauer se rozkvákal: "Ho, ho, ho, ho!" {naznačuje smích}
Dal mi čelem vzad, nakopl mě, já jsem se rozplácl tam.
Hned jsem vyskočil, hned jsem běžel tam zase k tý kuchyni, k tej stavbě.
Kluci říkali: "Co je?" Já říkám: "Já nevím, ja nevím, mě vykopli.“
Teď přišel ten Soukup.
Měl čvaňháka, hodil ho na zem, rozšlapal a říká: "Jseš chovno sednik, chovno študent."
"Budeš elitni pšidavač a nebudeš mit v nedeli vodpoledne frei a budeš u me klepat každej nedeli tebich!"
Eh a odešel. Tak kluci se hned vrhli na ten rozšlapanej doutník {smích}, jo.
No, v neděli odpoledne .. To bylo vždycky, když jsme měli úklid jako na tech, na tech celách, jo.
No já musel k němu na, do do toho bytu, tam měl hromadu tébichů {tzn. koberců}.
Já jsem to klepal, když jsem to chtěl nést nahoru, říká: "Ne, ne, ne, tady půjdeš." Dal mi košík takovej.
Potom tam udělali třetí dvůr, ale tenkrát tam byly zahrady.
On měl za ženským dvorem v takovým zákoutí, tam měl dvě králíčata a dvě housata. A já jsem musel jít na pampelišky do toho.
Dal zpátky, teď jsem měl, to tam dal. Teď jsem vzal ty tébichy a nesl sem to nahoru do bytu.
Teď tam jeho holka tam brečela, něco mu říkala.
Najednou přišel a říkal mi: "Študent." Najednou mi říkal študent.
"Uměl by si kreslit toto?"
A ukázal mi její výkresy, z kterejch ona měla čtyrku z kreslení posledně, a to už bylo poslední čtvrtletí.
Jsem říkal: "Uměl." Tak jsem ty dva výkresy tam hned nakreslil znova.
Za tejden jsem šel zase.
A to už jsem dostal jen malej kobereček. Ale kreslil jsem asi 15 výkresů {smích} a dostal jsem krajíc chleba.
Další tejden zase jsem kreslil, zase krajíc chleba, já jsem ulomil, dal jsem to do kapsy.
On říkal: "Co to, kam to, komu to, to daš ten chleba, komu to chceš?"
"Tatínkovi." – "Tvoje tatinek je tady?"
Říkám: "Taky a pane komandante, on by strašně rád chtěl k vám do komanda. On je tam u pana komandanta toho, Storcha."
Oni se neměli rádi. Druhej den byl táta u zedníků.
A říkal: "No vidíš, a co tomu šika maminek?“ Já říkám: "Ta je tady taky.“
"Kto, maminek taky tady!" {udiveně}
Tak mě poslal na ženskej dvůr, štemovat pro elektrikáži.
Tak jsem sekal pro elektrikáře.
No a jak sem tam byl na těch štaflích, byla tam Milada Horáková. {nar. 1902, popravena při vykonstruovaném procesu v roce 1950}
Říkala: "Hele, potřebovala bych, abys vzkázal támhle do toho." Protože tam byli zvlášť eh, takový, který byli, který byli izolovaný, jo?
Tak jsem zase vyřizoval tam, no a Milada tam dělala, i když ona byla právnička, tam dělala jako sociální pracovnici, jako zdravotnici na tom ženským dvoře.
Dokonce když tam měla manželka toho, tohodle, toho našeho komandanta službu na tom dvoře, tak mě poslala, abych dal mamince pusu skrz mříže.
Ta tam, ty tam zase pletly svetry a takhle trhaly já nevím, od, z fronty, co přišlo, potrhaný, potrhanej šaty a tohleto.
To opravovali, aby to šlo zase na to. No.
Víte, tak on spoustu lidem ublížil, ten ..
Ale ke mně byl takovej, protože jsem mu zachránil tu holku, která dostala, která dostala najednou z kreslení dvojku, na konec, na konec toho ..
No, tak jsem tam byl do poloviny, do poloviny ještě července.
Tak to už celkem šli, to už jsem ani v létě nechodil klepat tébichy, protože neměla školu, nebylo co kreslit {smích}.
No, a teď mě připravili na transport, kterej měl jít do Osvětimi.
Dali nás na zvláštní blok, tam udělali v podchodu jeden, tam udělali takovou jednu celu.
Jenže bombardovali trať. My jsme do tý, tam nemohli jet, protože ta trať tam byla rozbitá.
Ale oni potřebovali tam místo, protože měli přijít další, tak nás odvezli do Kladna.
A tam byli političtí vězňové ubytovaní v sokolovně kladenskej, v přízemí v tom sále a v přísálí.
A hlídali nás tam četníci, český četníci, který byli už v důchodu a byli znova povolaný.
Ale měli ty četnický uniformy normální, ale nárameníky takový ty německý, jo, s těma stříbrnejma takovejma čtverečkama na, na tom.
Tam jsme věděli, že je tam nějakej praporčík, kterej tomu velel. To byl, to byl, to byl nějakej vlajkař. {tzn. příslušník fašistické organizace Vlajka}
To byl takovej hajzlík, ten se kamarádil s těma, s těma esesákama, který tam chodili na kontrolu, gestapákama, že jo.
No a tydlety jsme neviděli, no. Dali mě na Poldovku. {tzn. do továrny Poldi Kladno}
Na Poldovce jsme vykládali, vykládali rudu z vagónů, anebo koks.
Ale my jsme si, napřed to se.. než se začalo vykládat, tak jsme si museli tam, např.., byly haldy a mezi tím byl takovejch šest metrů takový údolí.
My jsme si museli postavit žebříky, to na to prkna.
A teďko po tom jezdit s kolečkem a těžký, když to bylo, to se s váma houpalo.
To bylo, jak se říká o ústa, aby člověk nespadl dolů, protože to by se pomlátil.
No a pro dva, jsme byli, dva vagóny vrchovatý. Tak bylo taky co dělat.
Ale co bylo zajímavý, kdo dělal na tej Poldovce, tak dostával, dostával denně, než se šlo do práce, dvě Zorky, dvě cigarety.
Ale jenom kuřáci. A když jsem tam, mě tam přidělili, tak mi ten říkal, ten předák, co tam byl, říkal:
"Kouříš? Řek.. řekni, že kouříš, a budeš mě to dávat."
Tak jsem mu ty dvě Zorky dával a on pak přišel a říkal:
"Hele, teď když je ta pauza, tak si musíš taky dát šluka." On kouřil, tak mi to dal.
Tak já přes to, aby viděl ten dozorce, že kouřím, já jsem se vždycky zakuckal. {smích}
No a za dva měsíce, když přišel nováček, tak jsem říkal, říkal jsem: "Kouříš? Řekni, že kouříš, budeš mi dávat." {smích}
To, to takhle se mnou dopadalo. Ale pak jsem si říkal ne, přestanu to.
No jo, ale tak my .. tam bylo dobrý, že jsme mohli, mohli jít do sprch, protože jsme byli, že jo, od mouru a od toho.
No a já jsem tam někde chytil, chytil vousovej lišej, i když jsem fousy neměl, ale lišej jsem měl.
Oni mě tam vzali na takovou ošetřovnu, zmalovali mi ksicht takový, no to bylo strašný.
Teď mě přivedli zrovna a byl tam tedleten, ten praporčík, ten vedoucí toho, a byli tam dva, dva gestapáci u něj.
Říkal: "Jak to vypadáš? Takhle to, takhle nebudeš chodit, počkej, my tě .." {přísně}
A najednou tam přišel takovej, takovej četník, jo, vrchní, kterýho jsem ani neznal.
Říkal: "Počkej tady takhle zmalovanej, počkej, nemysli si, že se budeš ulejvat."
"Támhle si vem kýbl hned, hadry, půjdeš na, uklízet a budeš nám .." {křičí} Sebral mě, odtáhl mě.
Oni byli v tom prvním patře.
Já jsem tam do tý místnosti vešel, on mě takhle vzal za rameno a říkal:
"Bráško, nezlob se, já jsem musel, ale vždyť oni by tě bejvali přesadili tam na to gestapo."
"A tam bys musel, tam by .. to s tebou dopadlo dobře."
"Hele, nebudeš mít moc práce, hele, hlavně budeš tady chytat zahraniční rozhlas."
"A my budeme hlídat venku, aby na tebe nikdo nepřišel, a budeš nám říkat, co hlásili."
Tak jsem šel do takovýhle party. No, takže tam to bylo, tam to bylo strašně fajn.
No až jednoho dne najednou přijelo osobní auto, vzali tam nějaký dva vězně, nevím kvůli čemu.
Taky mě, najednou zastavili před Pečkárnou. {tzn. Petschkův palác, sídlo gestapa v Praze}
Říkám: "Jéžišmarjá, snad to budou výslechy.“
Odvezli zase na tu místnost, jak tomu říkaj ten biograf, jenže to už bylo obsazený. Říká: "Nosem ke zdi."
Ty dva tam přivezli a mě sebrali hned a že, že jdu na transport, že mě odvezou na Pankrác hned.
A že abych věděl, že mám poznámku "RU - Rückkehr unerwünscht", návrat nežádoucí.
Jsem říkal: "Notěbůh."
Tak jsem přišel, transportní cela už byla plná, už se tam nikdo nevešel.
Tak už nás tam bylo asi 10 nebo 12, já nevím.
Jsme celou noc spali na tej kamennej dlažbě tam na chodbě.
Ráno najednou začali vyvolávat, vyndali i ty z tý, z tý cimry a najednou koukám, je tam táta.
A mě a hned za tátou jsem šel.
No a teďko .. oni nás potom, že musíme na nádraží, na Wilsoňák, kde nás povezou vlakem.
No, vždycky nás spoutali dva, jednou levou ruku, druhýho pravou.
A pak celou tím protáhli další, tak mě vždycky spoutali s tátou a to.
Jeli jsme, no jsem potom dojeli do Hofu v Německu a tam to dělili.
Tam, kdo to měl jako lehčí, tak ten šel do Buchenwaldu.
A kdo to měl takový ty jako "návrat nežádoucí", tak jsme šli do toho Flossenbürgu.
Jsem .. prvně jsem se dozvěděl, že existuje Flossenbürg. {důrazně}
Oni o něm moc nemluvili, o tom Flossenbürgu.
Však i v Německu se říká, říká, že je to takovej zapomenutej tábor.
No, ale až do Flossenbürgu nás nedovezli do, do Weidenu, do věznice, tam jsem byl tejden.
Tam jsem dělal na dříví a to byla taková zavšivená věznice, to bylo, to bylo strašný.
No a sedmýho února '44 mě odvezli do toho Flossenbürgu.
Místní tomu Flossenbürgu říkají Bavorská Sibiř.
A ty první vězňové, kterej ten tábor zakládali, tomu říkali Kalvárie.
A ono to bylo opravdu kalvárie i Sibiř.
No, přišli jsme tam, to bylo mínus třicet stupňů, to bylo takový běžný.
My museli nastoupit na ten apelplac [z něm. Appellplatz], odložit ty zavazadla, co jsme měli.
Každej tam měl vždycky něco, něco k jídlu, v nějakej, v nějakej taštičce.
A teď jsme se museli svlíknout donaha, taky to dát před sebe a stát tam v tej, v tom mrazu.
No a nechali nás tam asi takovejch dvacet minut, co já vím, co člověk odhadl, jo?
No některý ty starší, co byli, tak některý padli, tak ty odnesli, už jsme je neviděli.
No a pak nás zahnali do, do tý koupelny.
To byl, to byla budova prádelny v prvním patře, nahoře byla prádelna, dole byly koupelny, sprchy.
Byl kápo Ernst. Ten měl takovou velkou gumovou hadici.
Tu měl naplněnou něčím, nějakýma šroubama nebo čím čili to bylo.
Jak když kopne kůň, nás nahnal do toho, mlátil.
Teďko dali studenou vodu, vařicí vodu, takže úplně opařili zase to.
Tak jsme tam byli já nevím, zase nějakou tu dobu, jestli deset nebo patnáct minut, zase ven a nechali nás tam stát.
A přišel esesák, aby budil dojem doktora, tak měl bílej plášť.
V ruce měl skleničku s jódovou tinkturou a štětec a každýho si prohlídl
a o kom si myslel, že je schopnej těžký práce, tak mu napsal na prsa jedničku, kdo snesl nějaký práce dvojku,
a o kom si myslel, že to .. tak tomu dali trojku na čelo, tak ty odvezli hned potom.
Ty měli zvlášť jednu celu, ty nesměli k doktorovi.
Nesměli to.. měli poloviční stravu, byli tam nechaný na umření.
No a teď já měl tu jedničku, že jo.
Odvezli, teď k jednomu takovýmu baráku za kuchy.. za tou, za tou prádelnou.
Tam nám každýmu hodili košili, spodky, ale spodky papírový. {smích}
Za pět dní to bylo roztrhaný, to nic, že jo.
Onuce, my jsme nesměli mít ponožky, kdyby někdo dostal v balíčku z domova ponožky a přišli na to, že má ponožky, to už byl pokus o útěk.
Tak, teď jsme dostali takový sako a ty kalhoty - ale to jsme museli.. a čepici.
A to jsme museli vzít to, co nám dali a to si potom mezi sebou vyměňte.
No já to měl, že jo, já měl dlouhý ruce, tak rukávy sem, to jsme potom to vyměnili.
No a na boku jsme museli dát čísla, my dostali, a teď jsme si ty čísla přišívali.
No táta měl 3370 a já jsem šel hned za ním, hned za ním {důrazně}, a dostal jsem 3377.
Totiž do poloviny roku '44 jsme dostávali čísla po mrtvejch.
To znamená, že ten 3371 až 76, ty ještě žili.
Ty byli třeba.. někdo tam byl dva roky ještě, protože byly různý, různý komanda.
Taky někdo tam se staral o vyživování psů těch esesáků a takový různý, různý, takže nebyli všichni, všichni ty ..
No jo, ale já, protože jsem měl ta poznámka „návrat nežádoucí“, tak jedině byl kamenolom.
Kamenolom, kde realizovali tu, tu směrnici nacistickou, Vernichtung durch Arbeit, likvidace prací.
No víte, bez rukavic, to nesmělo bejt, že jo, jenom tak.
Ráno jsme přišli do toho, to byla rozcvička.
To jsme museli popadnout kámen a nést ho po hraně toho kamenolomu po schodech nahoru.
Večer dali ty schody polejt vodou, takže to bylo náledí.
A my jsme měli boty takhle vysoký, dřevěný podrážky a nahoře to byla taková pytlovina, taková to ..
No a teďko tam byl strašnej, strašný kápo Weilbach.
To byl nejhorší kápo, kterej tam byl, kterej umlátil, ubíjel.
A když si na někoho zasedl, tak říkal: "To je malej kámen." A hned seřezal a musel vzít větší.
A když na někoho si jo zasedl, tak ani ten velkej kámen mu neuznal, ten si musel lehnout na zem
vzal deset nějakejch vězňů a oni navalili na něj ten kámen a ten člověk pod tím zhebnul.
A ten Weilbach potom říká: "Vy jste takový, takový hajzlové, on radši umře, než by ten kámen nes nahoru!"
Když ty první lidi šli a když už tam, ten začátek, ty první byli v polovičce tý cesty, tak ty tam začali ..
On ten Weilbach a ty jeho pohůnci, to nebyl sám, že jo - začali tam mlátit, řvát, lidi pospíchali, chvátali,
Lidé uklouzli na tom ledu a oni padali, kameny, lidi, zlomený nohy, zlomený ruce.
A když jste ten kámen donesla nahoru, tak se musel hodit dolů, aby ho za chvíli nes zase někdo další.
Čili to bylo i nejen, tyranie i psychická, víte, že i psychicky jsme to odnášeli.
No a to bylo rozcvička, potom jsme, nás přidělili různě.
A mě dali k takovýmu karrkommandu.
To byl takovej vůz, ten mívali špeditéři, takovej valník, kterej táhli koně, že jo, kdežto nás tam dali tři vězně, k tomu.
Vedle byli kamenický, říkali steinmetzi čili kameníci, ty od.. ty dělali hladký hranoly z těch balvanů.
Totiž tady z těch lomů tady kolem Flossenbürgu, ty kameny šly na ty stavby těch nacistickejch amfiteátrů,
kde měli ty partajní sjezdy a tohleto všecko, jako v Norimberku a tak.
Tak ty lidi museli to, ty, v tý kamenici.. To museli bejt hladký.
A když se to někde uštíplo, tak hned dostali, hned dostali nářez.
My jsme museli ty hladký kameny nakládat na ten valník, vézt to a zavážet s tím rokli.
Čili zase – ty byli tejraný, že to není hladký, a my jsme tím hotovým, pěkným už museli zavážet, zavážet rokli.
Čili bylo to, a ono se říkalo, že kdo vydrží měsíc v tom kamenolomu, že tehdy, v tej době, že může bejt, že může mluvit o štěstí.
A já už jsem tam byl, já jsem tam byl tři tejdny.
A už tam taky jeden den jsem našel takovej drát izolační, takovej nějakej kus takovýho.
Jsem ho vzal, schoval jsem si ho pod kabát a.. chtěl jsem se oběsit.
Víte, víte, to přijde na člověka, i když jsem hodně věřil.
A todleto. Už nešlo. To, to, to nešlo.
Když jste viděl tolik lidí umírat vedle sebe a to, říkám: "Má k tomu dojít takhle pozvolna?“
Udělal jsem si takovou smyčku, jsem si to přivázal tam na tu tyč, strčil hlavu a najednou jsem dostal takovou ránu.
On říkal: "Co blbneš človeče, neblbni! Ty zrovna, ty chceš .."
"Vždyť musíš věřit, vždyť se vrátíme, neblbni! Já ti to říkám, na mě musíš dát!"
Byl to támhle ze Sušice, z jižních Čech chlap. No, dobře. Tak mě z toho dostal.
No a teďko bylo prvního března, čili to už bylo, ty tři neděle, vracíme se z komanda do lágru a tam u tý brány, tam stál Čech jeden.
Říkal: "Kluci, hlašte se večer, večer u písaře, že jste od černýho řemesla, dostanete se do dílen."
"Tam bude teplo a tam nebudou ty mrazy a tam nebudou tak mlátit jako v tom kamenolomu. Zachráníte se!" {rychle, potichu}
No tak já jsem řekl, že jsem zámečník.
A říkám tátovi, táta říkal: "Človeče, ne, já tomu nevěřím. Víš, já jsem byl na vojně."
"Oni řekli, kdo umí telefonovat, a potom jsme museli vynášet záchody. Kdepak, já to, já to znám takovýdle ty."
No. Tak já jsem šel, zámečník.
No tak oni nás, kdo jsme se takhle přihlásili, dávali po pěti do řad takhle že jo, do zákrytu.
Počítali, furt počítali. Nás vyvedli do vnitřního tábora.
Totiž, tyhleti nově příchozí, to byly ty čtyři baráky, to bylo ještě zvlášť obehnaný drátem uvnitř tábora, jo?
Tak nás vyvezli ven, před jedenáctej blok a zase nás seřadili a zase počítali.
To já koukám, vedle toho blokmana [z něm. Blockman], vedle toho, vedle toho písaře bloku, že je tam nějakej Čech s nízkým číslem.
Na něj koukám, on si všiml, že ho pozoruju.
Přišel ke mně a povídá: "Kterej ty jsi? Já su nějakej Franta Svoboda z našej Moravěnky.“
Tak jsem se mu představil a on říkal: "A co umíš?"
Říkám: "No já jsem řekl jen zámečník."
"A si študent, tak neumíš nic. Tož počké, svedl bys gratulačky?"
Já řikám: "Co to je?" – "No tož ty prominenti.“
To byli vězňové, který měli u čísla zelený trojúhelníky.
Češi měli červený, zelený trojúhelníky měli zločinci z povolání, to byli Němci, že jo.
Třeba tam byl, byli tam dva námořní piráti mezi těmadle.
Byli tam dva bratři, který, když jim bylo patnáct let a chtěli k Vánocům kopací míč, a nedostali ho, tak zavraždili matku, babičku a sestru.
Víte, byli takovýdle lidi mezi nima.
Ale třeba tam, třeba tam byl jeden, kterej byl bankovní úředník.
Měl těžce nemocnou manželku a ona měla, musela mít drahý léky.
A jemu už potom nestačily peníze, tak on tak v tej bance něco vzal to a taky se tam dostal.
Ten člověk potom byl blokmanem na třetím bloku, strašně lidem pomáhal.
Potom byl veli.. kápem na, na revíru, čili to byla tam nemocnice tábora, taky fajn.
A po válce potom byl ve Švýcarsku. Já jsem s ním ve Švýcarsku ještě sehnal, v Curychu bydlel. {Carl Schrade}
No, tak já jsem říkal: "No, gratulačky."
On říkal: "No, víš, oni rádi dostávali, když mají svátek, takovou gratulačku."
"A teď je začátek března, za chvíli bude Josefa, každej druhej Němec je Sepp."
"Sepp je kápo v kuchyni, náš blokman mu chce dát taky gratulačku."
"Když se bude líbit, dostane chleba, margarín, možná i kunsthonig, umělej med, a kdyžtak on ti z toho něco dá.“
Jsem takhle říkal: "Jéžiš, mně nemá kdo posílat, jsme všichni zavřený, balíčky, že jo."
Jsem říkal: "No jo." Tak on něco řekl tam těm prominentům.
Ty mě vzali, odvezli na, na blok, kde byl ten, kde byl jako takovej denní místnost.
Ale většinou tam byli zase jenom Němci, který měli, který měli protekci.
Dali mě papír a dali mi takovýho špačka tužky a říkám: "No a co je ten náš blokman?"
Oni říkali: "Tony? Wiener Schuster." Vídeňskej švec.
Jsem se na něj ještě takhle podíval, jsem udělal holinku.
No a já jsem na něj kouknul, začal jsem dělat ten profil.
Ten jsem měl hotovej ten profil, tak oni začali ještě: "Hallo, das ist unser Tony!“
Teď mi to sebrali a přinesli mi krásný tvrdý čtvrtky, přinesli mi vodový barvičky, přinesli mi štětce, redispero, tuš.
Oni tydlety Němci měli všechno, protože jim dali nad námi SS moc, jo?
Kdežto třeba ten Buchenwald a ty, který byli první, protože tam začali političtí vězňové, tak tam to měli v rukou političtí vězňové.
Kdežto tady to dostali tydlety zločinci z povolání.
No namaloval jsem to teda v těch barvách.
No a druhej den po, druhej den po Josefu jsem dostal tři denní porce chleba.
Tehdy byla ještě denní porce chleba čtvrt kila.
A dali mně na to, na každou takovej kousek margarínu, asi jako je malá krabička od sirek.
Ale my jsme, to vám řeknu hned, jaký jsme měli denní jídlo.
Ten margarín jsme měli jenom někdy, v neděli.
Tak to mi dali. No tak já jsem jedno dal tátovi, jedno mně.
No a to nešlo sníst všecko najednou, protože jeden se najíst a druhej den nic.
Tak to třetí, já jsem říkal: "Má mi to někdo ukrást.“
Tam se po mě díval hladově jeden Rus, tak, tak jsem mu to dal.
A on to sebral, nesl to na jinej blok, zase že to je, někdo kdo tam bude potřebnější.
Jsem tam poznal, tam byly takový skupiny, který pomáhaly těm, těm potřebným.
Kde byl už na tom blbě, tak ty ostatní mu pomáhali.
A tomudletomu říkali Profesor, říkali mu možná Kurský, snad se tak Kurský jmenoval nebo byl z Kursku.
Říkali mu Michal. On se potom skamarádil s mým tátou.
A tak táta česky na něj, ten se.. a rozuměli si, takovej, tak, to byl takovej, takovej dobrej parťák.
Akorát jednou ke mně přišel, když byly ty zimy takový a byly ty chřipky a říkal: "Luk". {tzn. rusky cibule}
Nemohl přijít na to, co je to "luk", že jo.
No a oni z toho dělaj čaj, že jo, takovej, no proti, proti chřipce. No, nic.
Eh teď jsem měl přijít na ten, do, do toho, do těch dílen Messerschmittu.
A tenkrát tam dělali jenom, jenom křídla k Messerschmittům 109.
To byla hala, dělená na tři části.
Ty byly přehrazený takovejma těma umělejma, umělejma plátama z hoblovaček, zabetonovaný, že jo.
V tej naší, v tej krajní, tam se dělaly, tam bylo vždycky osm postupnejch prací, oni tomu říkali osm „taktů“ {z něm. Takt}, že jo.
Tak se, pravá strana, levá strana. To vždycky se udělalo, to šlo dál, dál, pak byl konec.
V prostřední části, tam dělali takový pomocný ty, třeba nasenkasten.
To byla taková, taková, taková montáž kovová, která šla k, přesně pro levý křídlo těsně k trupu.
A tam byla ta elektrika a to všechno bylo v tajhle v tom.
Pak byly obere Klappe, untere Klappe, ty takový ty klapky u těch.
A to potom přišlo a to se tady montovalo.
A tam na tý naší hale, tam se montovaly pneumatickejma kladivama k takovej tej traverze, která vedla tím křídlem celým.
Se tam montovaly duralový plechy duralovejma nejtama, který musely vždycky tři hodiny do, do solný lázně, aby změkly.
A musel jste vybírat různý kostky ocelový, který se vám tam vešly,
tu tenší, tu silnější, aby to z druhý strany dělalo, dělalo hlavičku.
A teďko jste tím pneumatickým kladivem, tam to bylo na ten vzduch, že jo.
Jéžišmarjá, jak já tohleto mám dělat?
Na tom, na tom osmým a to byl nejhorší, já jsem dostal ten osmej takt, právě ten levej.
To byl složitější, že jo. Tam byli dva Rusové.
A předák tam Štajerák.
Ten jódloval spíš než mluvil, tomu ani Němci pořádně nerozuměli a já měl rozumět, co mám dělat. {smích}
Když ty to viděli ty Rusové, tak, protože říkali: "No, my jsme nesplnili, tak to odnesou oni taky."
Tak říkali: "Počkej, hele, my to budem za tebe tlouct."
"A ty budeš vybírat ty kostky a budeš nám to tam dávat a držet to.“
Tak jsme dělali takhle. A my jsme jakžtakž tu normu splnili, tak to bylo dobrý.
No dobře, ale jéžiš, já jsem nemohl spát v noci.
Říkám: "Jéžišmarjá, copak zejtra, s kým mě daj dohromady, a budou ke mně jak tydlety, že mi pomůžou nebo co to?"
No, ráno jsme pochodovali, teď oni přišli, teď oni ..
Eh prostě zastavili všecky, to: "Ticho, ticho, budeme dělat druhou směnu, noční, budete se střídat denní noční."
"A potřebujem tam do skladu k výdeji materiálu někoho, kdo zná víc jazyků, aby se dohovořil s těma.“
Já znal všecky jazyky, tak jsem se hlásil.
Říkal: "Aha, to je Čech, ten bude dostávat balíčky." Tak mě tam vzali.
Tak jsem se dostal do toho. A tam byla výborná parta. {důrazně}
Tam byl právě ten Němec, ten, co už v tom Sachsenhausenu pomáhal těm českým vysokoškolákům.
Pak tam byl eh Ukrajinec, Štefan Rudnik, ten byl stejně starej jako já, strašně fajn chlap.
Pak tam byl Francouz, to byl inženýr elektrik, tam dělal elektrikáře, Serge Rouge.
Pak tam byl ještě jeden válečnej zajatec ruskej, ten taky byl jako elektrikář.
No a bylo to ještě prakticky zase, my jsme..
Některý jsme dělali obě dvě ty směny střídavě a některý dělali jenom tu, jenom tu denní.
Tak s někým jsme se viděli vždycky za 14 dní.
Dobře, tak tam to bylo dobrý.
No jo, ale my jsme si řekli, Hergot, tak my jsme se zachránili před kamenolomem.
Tady je teplo, tedy nemrzneme.
Není taková těžká práce“, ani nás tak nikdo tolik nehonil.
Ježíš jak my máme dělat, proti komu budem dělat ty letadla? Proti komu budou sloužit?
Teď jsme přemejšleli a já nejvíc s tím Rudníkem, jo, s tím Ukrajincem.
A on říkal: "Človeče, to .."
"Tady na osmým taktu kdysi nějakej Rus tam vyvrtal do toho křídla pěticípou hvězdu."
"A oni na to přišli až pozdě, někdy, až ve skladu, když to, když to mělo jít to, poslední dílna spritzerei, kde to stříkali, že jo."
"Tak zjistili, že to mohl někdo udělat na tom osmým taktu.“
"Nevěděli kdy, tak všichni, kdo dělali ten tejden na tom osmým taktu, tak je pověsili.“
Protože on se nikdo nepřihlásil, tak je pověsili, že to ..
Tak říkám: "No takhle to dělat nemůžem."
Jsme říkali: "No jo, ale jak nějak aspoň třeba omezit, omezit to."
No a teďko najednou přišel .. začaly nálety.
Když to bylo ve dne, no tak byl nálet, ohlásili, že jo, tak ty civilní mistři a ty vrchní kápa, ty se šli ukrýt, ty šli do krytu a my museli dělat dál.
Kdežto v noci se ohlásilo: "Licht aus!"
Zhaslo se všechno, kolem celýho tábora ty světla, to muselo všechno zhasnout. No a čekalo.
Ty šli do krytu a my jsme seděli, čekali.
A když bylo zase "Licht an!", rozsvítit, tak jsme zase pokračovali.
Jsme říkali: "Hergot, tohleto by šlo."
A teď ten, teď ten Francouz, ten Serge Rouge, říkal:
"Človeče, já bych tady namontoval jedno to rameno s tím stlačeným vzduchem a dal bych ho tady, co jsou ty haldy koksu."
Protože tam v tej spritzerei jak to stříkali, {odkašlal si}, tak tam musel jít horkej vzduch.
Ale {odkašlal si} ta kotelna, ta musela bejt dál od toho, aby to bylo nebezpečí, že by to chytlo.
No tak tam byly ty hromady koksu a on tam vedl tu jednu rouru,
nechal si tu přípojku pod tím, měl to takhle při zdi, tam měl takovou kličku, si to zavřel.
Teď vymyslel.. udělal takovej nástavec, že to bylo jako píšťala.
No a říkal: "No uvidíme, zkusíme, při noční to zkusíme."
Tak bylo noční, teďka on to takhle zadělal, zahoukal, oni: "Licht aus! Licht aus!"
My blbci nevěděli, že začátek je jinej a konec je jinej.
No ale dobře, odhoukalo se to, no a po půl hodině jsme řekli, no dobrý, tak to zase odhoukal. "Licht an!“
On nikdo nic nepoznal! Tak jsme říkali: "Tak to je, to je dobrý."
Nesplnilo se to, nesplnila se ta norma, protože jsme to.. asi o to jedno křídlo jsme to ošidili.
No, tak jsme řekli, tak příští tejden zase, za tejden to zase zkusíme na noční.
No a zase to odhoukali. Oni: "Licht aus! Licht aus!“
A najednou začali houkat skutečnej poplach.
A lidi začali křičet: "Licht an!" Rozsvítilo to.
Najednou: "Licht aus! Licht aus!" No strašný.
On říkal: "Jéžiš, to bude průšvih tohleto, to bude průšvih."
Nebyl! Oni existovaly v každým kraji taková inštituce, která hlásila, jestli se nad územím nachází nepřátelský letadlo.
Tak oni řekli, že než zapnou, když se dozvědí, že je konec, že se mají zeptat telefonicky, jestli opravdu už je konec, a teprv to zapnout.
No jo, ale protože těch telefonů tam bylo moc, tak ono bylo furt obsazeno. {smích}
Tak se ještě o půl hodiny protáhlo, takže jsme teď už dvě nebo tři křídla se nestačily.
Tak to byla jedna věc.
A pak ten, ten Štefan říkal: "Človeče, víš, co by šlo?"
"My vždycky, když sem přijdem, zastavíme, tak oni nás pošlou do skladu, abysme si to tady připravili."
"A tamty ještě počítaj, no a vedle taky tam je počítaj.“
"A tam, co dělaj to nasenkasten, víš, tak tam to světlo, co je, kdybysme to zhasli."
"Při noční se nedá jít do skladu pro nový žárovky, ale ten oberkápo má pět žárovek, to vím, pět žárovek na, na celou noc tam má.“
"Hele, já jsem našel, tam jsou takový rourky, kterejma se vedou ty kabely v tom křídle levým."
"A tam jdou, do toho se vejdou nejty čtyřmilimetrový ocelový. Když to tam dáme a fouknem, tak bysme to mohli zfoukat [tzn. rozbít]."
No protože to bylo, sice ta z umělý hmoty, ten předěl, ale nahoře byly tam ty, ty skla, co jsou ty, ty dráty v tom, ale už to bylo prostřílený asi při nějakým tom ..
Tak tím že bysme to udělali.
No jo, ale musíme. Tak jsme zkoušeli, trefovali vždycky, někdo dával pozor tam u toho.
No a já jsem dost.. na toho, dostal taky tátu do, do toho skladu.
Protože ono mi ho bylo líto, ale neřekl jsem mu to tehdy že jsem to udělal já.
Totiž ten kápo náš říkal: "Vždyť to bude malér!“
Tam vždycky lidi zlámali nějaký, nějaký u nářadí ty nástavce, že jo, ty dřevěný a tohleto bylo, třeba ty topůrka a tak.
A mě napadlo, tak jsem šel do skladu hlavního a tam byli taky Češi.
Jsem říkal: "Kluci, já potřebuju balík těch topůrek." Tak jsem si je přinesl.
Šel jsem za kápem a říkal jsem: "Hele, abys měl klid, aby nepřišli, že tady máš rozbitý ty já jsem sehnal jednoho Čecha."
"Jednoho krajana, který ty věci prodával a on ti to nasadí a budeš mít klid.“
A dal jsem číslo táty. Najednou druhej den ráno přijdou dva esesáci a přivedli tátu.