IV: Takže vyprávěl jste nám, že se vám podařilo tatínka dostat do té výrobní haly, vlastně na to Komando 2004.
Eh kde on pracoval před tím v táboře?
MV: On byl, on byl pořád v tom kamenolomu, v tom kamenolomu, a protože táta byl houževnatej a celkem mu to vyšlo.
No ale bylo to nebezpečný, chtěl jsem ho z toho dostat.
Najednou on se objevil tam a viděl mě a říkal: "Človeče, to je štěstí."
"Přijdou, najednou hledají, dívaj se po číslech a vybrali mě a: 'Pojď.'“
Říkám: "Táto, to máš štěstí, že si se dostal zrovna sem.“
To, a já jsem.. on říkal: "Človeče, co tady budu dělat?"
Já jsem říkal: "Hele, tady budeš nasazovat todleto.“ – "Já to…“{odmítavě}
Řikám: "Prosím tě, tady máš ty násady, jak to uděláš, nasaď jich pár.“
Zavolal jsem toho kápo, říkám: "Podívej se, jak to udělal, to, dobrý?"
Tak byl táta, táta vždycky hlídal, jestli někdo nejde, no.
A teďko přišla noční směna, my už jsme byli zastřílený těma, těma foukačkama.
Přišli a teďko .. Jen, my jsme se, na kterou žárovku, dva na jednu.
A teďko oni, oni prostě rozsvítili, my foukli a žárovka praskla.
Novou, to jsme zase na jinou, to zašroubovali, rozsvítili, prásk, další a bylo pět žárovek pryč a nemohli dělat.
Jsme nemohli dělat, my, já říkám: "No jo, ale človeče, aby, aby nás neposlali někam do kamenolomu, jinam!"
A když se vysypávaly, než šly vždycky, než se nasypaly nový, nový nejty ..
Protože to byly různý druhy, třímilimetrový, čtyř-, pěti- a i šestimilimetrový a různý velikosti, kulovitý hlavy, rovný hlavy ..
No to se dávalo do takovejch odděleníček a to se dávalo do takový roury, že jo.
A potom, než to vzali, to se vysypává na takovou hromadu.
Já jsem říkal: "Podívej se, ono se může stát, že dojdou nejty, abysme mohli dělat dál, musíme to přebírat!“
Tak kluci seděli, přebírali, my vždycky přinesli celou tu ..
Tak my jsme dole dali už ty přebraný.
Nahoře se dali jedno ty, (???) tak šel někdo, se snažili to, jak to přehodili, zase nám přinesli to zase zpátky.
Takže víte, todle, to nás muselo napadnout todle, tam nás takovýhle všivárny napadaly.
Takže jsme, takže jsme i todleto, todleto udělali.
No a když to potom, najednou jednoho dne prostě nepřišel materiál, bombardovali trať
a ono se to zpozdilo a něco nám scházelo, tak jsme nemohli to..
Další nápad. Jsem říkal, ale musím to připravit, aby ..
Nechal jsem udělat tabuli, oni byly ty, věci měly svý čísla, jo?
A pravá a levá strana tím posledním číslem se to měnilo. Nechal jsem udělat takovou velkou tabuli,
ty všecky čísla, který jsou na jednu, který jsou na, na ty na pravou i levou stranu, že jo, těch křídel.
Teď jsem kolik na to jedno křídlo těch součástek, jsem napsal
potom když se měly dělat čtyři křídla nebo čtyři nebo pět, já už nevím, denně – tak kolik potřebujem to na ten jeden den.
A protože od objednávky trvalo tejden, než nám to přijdou, tak kolik těch věcí bylo třeba dát za jeden tejden.
A pak se udělalo takovej zvláštní oddělení a tam se křídou napsalo, jakej je skutečnej stav.
Podle toho se bude kontrolovat, se bude vědět, jestli potřebujem objednat, nebo ne.
"Ježíš, to je obrovský.“
A dostal jsem za odměnu, někde měli ten .. nějakou, nějakou marmeládu nebo co, v kýblu, tak v tom, takhle vysoko v tom kýblu mi dali.
To jsme se všichni, jsme se podělili o tu, o tu marmeládu.
No jo, a já jsem objednával, jenom mohl objednávat jenom při denní směně, protože se mohlo do skladu.
Šel jsem k tomu, tomu oberkápovi, on mi dal takovej blok.
Jsem jsem to napsal zas, to bylo s průklepem, jo, to byly na, objednal, on na to dal razítko a podepsal, jo?
Uměl jsem jeho podpis, to jsem uměl.
No a když on odběhl, tak já jsem si urval tamto a orazítkoval jsem si a podepsal jsem.
A prostě jsem objednal jenom třeba levý kří.., na levý křídlo, jo, to jsem mu tam potom dal, on to poslal.
A na pravý, to jsem měl. To jsem ale schoval, jo?
Ale měl jsem doklad, že jsem jako objednal i pravý.
A teďko když přišli na to, říkám: "Ježišmarjá, co tam na tej dopravě."
"Zas něco nám zapomněli, zas nemáme, zas to nemůžeme, tak no nic."
My jsme zase byli takový „snaživí“ {smích}, tak oni nám, oni nám takhle brzdili ..
A třeba nám šel na ruku, třeba někteří civilní zaměstnanci.
Totiž byli to Němci, který byli na frontě a byli raněný a už nemohli se na frontu vrátit.
A byli od týdletý profese, tak dělali civilního mistra. Oni věděli jako my, jak je zlá válka.
A my jsme si nemohli vpadnout do náručí, ale on zapomněl támhle krajíček chleba, támhle dvě brambory a tady to.
A jednou, to bylo v tom čtyryačtyrycátým roce, já jsem říkal, já jsem říkal: "A co připravuje.. máte, máte vnoučata?“
No Říkám: "A co připravujete dárek k Vánocům?" – "Scheise!" {smích}
Říkám: "Aha. Víte, já bych vyrobil nějaký hračky, ale potřebuju, kdybyste nám podepsal támhlety plechy."
"Že jsou jako aušusový, že je můžeme zlikvidovat."
Tak já vymyslel takovou.. protože tam byl ten, ten plech, byly tam, byly tam i takový umělý hmoty, takový průsvitný, že jo, to ..
Tak jsem jednak udělal, jezdilo to a tam byl Tyrolák a Tyrolačka, když se s tím jelo, to, tak oni tancovali, jo?
Nebo motýl, kterej takhle mával křídlama.
To jsem si půjčil zase z tý, jak postříkávali ty, ty, ty křídla, tak ty barvy, já jsem je smíchal, zmalovali jsme to a to vyráběl to.
A to jsem chytil toho kápu, protože to kdyby na to přišel kápo a nebyl přitom, tak byl malér.
Tak ten přitom dělal, tak jsme měli.. on nám potom, ten nám vždycky něco přinesl.
Takže, takže to bylo dobrý, takže jsme to udělali.
No, víte, takže takovýdle, takovýdle vztahy tam byly. Tak jsme se snažili dělat.
No jo, ale najednou za mnou přišli kluci, říkali: "Človeče, my tě potřebujeme v lágru. Víš, už je tábor přeplněnej."
On byl stavěnej pro tři tisíce vězňů, pro tři tisíce pět set, už nás bylo skoro 16 tisíc.
Tam už se neleželo na posteli, to se sedělo jenom v noci.
Ale ani všichni si nemohli sednout, tak se nedostalo už ani sednout.
Tak je dali do umejvárky a zamkli je tam, ty tam stáli v pozoru celou noc.
A když někdo umřel, tak padnul, až ráno, když to zase, zase, zase odemkli.
Protože ten tábor byl, jak to bylo přecpaný, tak to bylo, byl zavšivenej.
My jsme si museli denně vybírat ty vši, drát to, aby..
Protože to byl skvrnitej tyfus a to byl, to byl konec. Krematorium nestačilo.
Tak ty lidi, který už se nestačili, tak je dali na hromadu, polili je hořlavinou a zapálili.
A teďko ten tábor byl v takovým údolí, takovej nasládlej dým se tím táhnul.
Víte, a to zas působilo psychicky strašně.
A teďko my jsme potřebovali těm lidem nějakým způsobem, nějakým způsobem pomoct.
A teďko, teďko ten Miloš Kučera, kterej byl na hlavní tej správě, říkal: "Podívej se, vybral jsem vás tři. Vy se budete .."
Dva, to byli shodou okolností Františkové, jeden ten byl z Dejvic, jeden ten byl z Hlinska v Čechách.
A my jsme se každej den večer scházeli na, u písaře.
Co byl Láďa Mojžíš, Čech, zase na, na devatenáctým bloku, kde byli potom mladiství.
A on nám dával úkoly pro další den a dával zprávy.
Totiž tam byla elektrikářská dílna, kde prostě jsou, byli odpovědný za to, že kolem tábora budou ty dráty nabitý proudem,
že to bude svítit, že to bude jak, že to bude fungovat všechno v pořádku.
Ale oni si tam ty esesáci taky dávali opravovat svý rádia.
Tak oni to opravovali každý rádio tak dlouho, dokud nepřišlo rádio nový, že jo.
Tak jsme měli zprávy, teď ten Miloš Kučera to měl od nich, ten nám přišel říct.
My to zase rozšiřovali dál, protože českej písař byl, Karel Jetel, na sedmým bloku, já jsem byl na tom šestým,
na pátým potom byl taky jeden se jmenoval Pepík, na třetím byl Ruda Pech, na devátém ten Mojžíš, na jedenáctým Honza Francl,
takže těm Čechům, ty to hned, ty to hned rozšířili dál.
Samozřejmě když šlo o ty fronty, jak se blížej, tak to si během toho vyprávění každej přidal dvacet, padesát kilometrů, aby byli blíž, jak se těšil.
Tak jsme to takhle, takhle těm lidem, a teďko oni si toho všimli, ty esesáci, že najednou lidi pookřáli.
Víte, že my jsme to řekli těm Čechům, ty to dali těm ostatním dál, že jo.
To jsme nenechali jenom pro sebe, protože ta spolupráce tam byla mezinárodní dobrá.
A najednou na Štědrej den v tom čtyryačtyrycátým roce, najednou na Štědrej den apel, všichni museli nastoupit na to táborový náměstí.
A tam byla najednou šibenice jako branka od, fotbalová, a tam oběsili šest Rusů, údajně pro pokus o útěk.
No oni potřebovali zastrašit, potřebovali to zarazit.
Proto si vybrali Štědrej večer, když jsme byli na měkko, každej vzpomínal na ty doma, že jo, a na todleto.
Ale za drátama, tam, co byly ubikace strážnejch, tam byl vysokej rozsvícenej vánoční strom. Ty mrtvoly a todleto…
A oni ty.. když byl kat někde, věšel, tak on zmáčknul, že jo, to viděl..
tyhlety nechali, ať se tam, ať se tam umlátěj na tom.
Lidi se tam některý nedívali, oni chtěli, abysme se dívali, chodili, honili nás.
A teďko to bylo.. Teďko mezitím tam ještě byl Himmler na návštěvě
a řekl, že se nikdo z nás nesmí dostat živej do rukou osvobozeneckej armády. {důrazně}
Tak jak já jsem těm ostatním měl pomáhat, jak jsem je měl uklidňovat, tak jsem i sám potřeboval.
Tak já jsem si pro sebe kreslil.
Kreslil jsem si obrázky a dál, protože já jsem furt ty barvy měl.
Protože oni ode mě, když jsem přišel ze směny večer, vždycky něco potřebovali, no tak jsem to udělal.
Vždycky byl nějakej krajíček chleba nebo něco.
No dobře. Tak jsem si kreslil pro sebe, měl jsem to, vždycky jsem si to dával pod ten štrozok.
Jenže tam nebyla sláma v tom, tam byly piliny takový rozdrcený.
No, tak to jsem si tam, to jsem si tam takhle schovával.
Ale teďko najednou pro mě přišli, že je, že umřel na skvrnitej tyfus písař na pátým bloku.
Abych tam než, než určej dalšího, abych tam ho šel zaskočit.
No, dobře. Tak jsem tam přišel a najednou za mnou přišel tam první den, protože ten písař měl..
Prostě takhle: ten barák byl A křídlo, B křídlo. Na A křídle byla napřed ta denní místnost, tagesraum takzvanej.
Tam byly dva, tři stoly, tam většinou byli jenom Němci, takový sedačky,
a měl tam postel a psací stůl blokman.
Na B křídle, tam to měl zase písař, jo? Ten tam měl třeba obrázek a to.
Přišel za mnou tam nějakej Němec, říkal, jako: "Šrejbře {z něm. Schreiber}, nechcete něco napsat?" {prosebně}
To, on kreslil krásně písma, dělal.
Já jsem říkal: "No, víte, že jo?"
A teď jsem mu napsal česky, aby to: "Sláb jenom ten, kdo ztratil sebevíru, a malý ten, kdo zná jen malý cíl."
On mi to napsal krásnýma těma, pověsil. No jo.
Za tři dni, já tam byl jenom tejden na tom, za tři dni tam najednou přijde..
Eh to každej blok měl ještě takovýho svýho esesáka, kterej chodil na kontroly, jak to tam funguje.
Říká: "Co to tady, co to tady je?"
A my jsme tam měli, při schodech byly, byly takový milníky tomu říkali, meilensteine, čili milníky a to bylo, co je..
Dřív, než my jsme tam přišli, tak prej tam museli znát německy, všichni to museli odříkat: "Je jedna cesta ke svobodě.“
A teď tam bylo všechno možný, i "láska k vlasti“ tam bylo. Tak ten meilensteine, že jo.
Ten říkal: "Co to je?“ Já jsem říkal: "Meilensteine in Tschechischer Sprache.“ Milníky v český řeči. {smích}
"Ist schon gut." Šel od toho {smích}, šel od toho pryč.
No takže človek dělal ještě, ještě takhle to, no.
A teďko se, teďko se to blížilo, blížil ten konec války, to..
A čím dál tím víc lidí přiváželi z těch východních, z těch východních lágrů.
Třeba tam když přivezli po, to už bylo před těma Vánocema, přinesli, přišli {opravuje se} tam po povstání v ghettu, i děti.
Ty dali, ty byly, na devatenáctej blok dali děti, který byly od pěti do šestnácti let.
Jeden sice byl čtyřletej, ten byl jenom jeden, těch bylo několik do těch šestnácti let.
Dali je.. jsem říkal: "Tak dobře, aspoň jsou uchráněný."
Protože tam byli taky vězňové homosexuálové, ty měli růžový takový trojúhelníky s černou takovou páskou přes to.
No ale teďko oni chtěli dát dohromady taky na jeden blok ty ostatní židovský vězně.
Já jsem říkal i těm písařům: "Helejte, rozebereme si je, protože budou je chtít likvidovat, budou je likvidovat, likvidovat najednou."
Tak jsme i tohleto takhle dělali, víte? Ale už to bylo takový čím dál, čím dál tím..
A najednou bylo, bylo dvanáctého, dvanáctého?
Ne, to, dvanáctého dubna a řekli, že se přiblížili na jedenáct kilometrů od tábora před, ta hlídka americká.
A ti velitelé, ty SS, ty zdrhli.
Do nákladních aut to, co nakradli, si dali z těch, z toho svýho sídliště si tam dali a zdrhli.
A Němcům, těm zelenejm, jak jsme říkali, ty, ty oblíkli do, do SS uniforem a, a posílili s nima, s nima stráže kolem, kolem tábora.
A předali nás starostovi obce. No jo, ale nešel tam další, další potraviny, nic tam nešlo.
No a najednou, najednou šestnáctýho se zase ty velitelé vrátili,
protože ty Američani se dali z taktickejch důvodů jiným směrem, směrem, směrem na Weiden.
A teďko prostě zase všecko bylo, a než ty, když ty poprvé utekli, my museli strhat svoje čísla z nohavice i z kabátu,
museli jsme vysypat ty kartotéky, který byly na bloku,
vzaly se ty bejkovce, co měli, čím nás mlátili ty, ty kápové a to.
I sundali oprátku se sloupu, u kterýho popravovali. To na hromadě a to spálili, jo?
A najednou prostě toho šestnáctýho ty se vrátili a teďko před branama tábora bylo pět aut nebo čtyři auta s červeným křížem.
A oni řekli: "To je Mezinárodní Červenej kříž a my vás předáme, ale musíte udělat nový, nový kartotéky."
Dali nový čísla, už ne na bílým, ale na červeným podkladě, jenom čísla bez trojúhelníků, bez písmene národnosti.
No a teď jsme to měli dělat.
No jo, a teďko ten blokman, protože už byl za plotem, že jo, dělal, dělal toho strážnýho kolem, a tak neměli, kdo by mi pomáhal.
Já tam byl na tom bloku sám. Já jsem tam, měl jsem tam přes tisíc lidí.
Teď jsem to měl psát, musel jsem nový číslo, pod to starý číslo,
v kterým táboře, protože mezitím tam přinesli z Buchenwaldu, taky šli tam už tím pochodem smrti, šli asi tejden.
Teďko jméno, příjmení, národnost, na kterým komandě dělal.
Jo a ještě jaký je zaměstnání bylo a jestli byl nemocnej, jestli nebyl.
No jo, tak s Čechama, s Polákama, s Rusama, s Němcema, to šlo, to jsem dělal první noc celou.
Druhej den jsem dělal ty Francouze, že jo, s těma Italama jsem si pomáhal přes tu latinu všelijak.
Takže taky jakžtakž jsme to s Jugoslávcema, to jsme to udělali, takže jsem skoro druhou noc nespal.
No ale s Maďarama, nemtudum magyarum {z maď. nerozumím maďarsky}.
My jsme si ukazovali na prstech, my jsme tou jejich maďarskou němčinou. {smích}
Kriste pane. Ale já jsem to koukal, to dodělat, aby nás předali co nejdřív.
A, a dvacátýho ráno jsem to nesl na tu hlavní kancelář.
Oni řekli: "Človeče, už .."
"To byl, to byl podvod, už šly, v noci šly dva transporty."
Řekli: "No to je, to je pěkný." A teď už nebylo vůbec v poledne co jíst!
Protože i třeba když jsme dostávali ten, půl kila nebo čtvrt kila {opravuje se} chleba denně, tak to dělili na čtyři díly, ten bochníček kilovej.
Pak ho dělili na šest dílů, pak na osm a pak nebyla mouka, přidávali do toho škrob,
Aby se to nemazalo, do toho dávali dřevěný piliny! Takže todleto bylo to jídlo, jo?
A teďko v poledne jsme měli ten eintopf, to bylo každej den stejný!
To byla, to byly brambory, krmná řepa, někdy do toho bylo trochu mrkve, no prostě všecko možný, takovej ten eintopf.
A to se.. ty, ty, ta řepa se neokrajovala, ani ty brambory se neloupaly,
To tam šlo tak i s těma kamínkama i s tou zemí, co na tom, co na tom bylo.
A to ani to už nebylo. A teďko toho..
Teďko toho dne nám dali, toho dvacátýho v poledne, štandlík nějakejch, nějakýho sirupu nebo co to bylo.
A teď já jsem říkal jen: "Prosím vás, budete chodit a až to dostane poslední, ale držet pořád se v tom, v tom proudu."
"My dáme každýmu ze začátku tři lžíce a uvidíme, kolik toho zbyde, abysme vám dali potom to další.“
Takhle to vysvětluju a někdo tam něco překládal,
najednou běželi, protože ty baráky byly takhle stupňovitě nahoru, my jsme byli předposlední, že jo, ten šestej. Esesáci se psama
a všecko hnali dolů nastoupit na ten, na ten apelplac. A tam udělali třikrát po dvou stech, čili šest set lidí
a šel transport. Jsme říkali: "Jéžišmarjá."
Teď my jsme se šli nahoru a to bylo to nejhorší, co jsem ve svým životě viděl.
Protože tam přišli lidi, který už prošli tím pochodem smrti z toho Buchenwaldu, několik, věděli, že bude to mít za následek taky.
Tak chtěli něco z toho sníst, tak tam někdo to rozštípl, ten, se roztekl ten… ten sirup.
Oni se na to vrhli, aby se ještě to snědli.
A teďko přišli ty esesáci se psema, a ty lidi se nezvedli, ty tam byli nalepený jako mouchy na mucholapce.
Ty psi je v tom roztrhali. Ale teďko přišli ty hladový lidi znova, který šli tady nahoru,
a teďko lžičkama to z těch nebožtíků a z tý země hrabali, aby aspoň dostali něco do pusy, když půjdou na pochod, na pochod smrti.
Víte, to je, když člověk ztratí ten charakter homo sapiens, tak to je to nejhorší, co se tam může stát.
To je vůbec to nejhorší, co jsem, co jsem v tom lágru zažil.
My jsme se dali Češi dohromady. Říkali jsme:
"Podívejte, my musíme se dát dohromady."
"Budem se zdržovat tam dole, až budou to stavět, tak aby tam bylo co nejvíc Čechů."
Protože jak jsme viděli, ten transport šel podle našich hranic.
Třeba se nám podaří někde utéct nebo to uvidíme.
No tak jsme to a ten den dvacátého ve dvě hodiny mě zařadili, i tátu, do toho, do toho transportu.
No šli jsme, šli jsme, ze začátku se šlo jakž takž.
Ale už takovej desátej kilometr, už jsme viděli po silnicích, po krajích tam byli zastřelený lidi.
A oni stříleli tím dumdum, že jo, to mu utrhlo půlku hlavy a to už bylo strašný.
A oni.. ty šli esesáci po straně těch, toho pochodu a vzadu potom byly dvě nebo tři nákladní auta, já nevím.
Oni se po dvou hodinách střídali.
Vždycky dvě hodiny lehli, dvě hodiny odpočali, aby, a zase š.. zase pochodovali.
My jsme museli jít pořád. A šlo se ten den až do půlnoci.
A já jsem usínal za pochodu, protože jsem dvě noci nespal.
A tak táta se mnou potom vyvolával jako takovou hádku, aby, aby mě nějakým způsobem vzpružil.
No ale jak jste se.. museli jsme si lehnout na zem, na louku, ta byla obklopená hned.
A po půlhodině zase jsme museli vstát a šlo se dál.
A to už já jsem se rozespal, po půlhodině, tak to už bylo špatný.
Teďko přišel déšť a bouřka. Tak ono to trochu osvěžilo.
Ale zas to ztěžklo, ten, ten kabát a to všecko, už se, šlo se čím dál tím hůř.
Teď jsme procházeli nějakou obcí a tam byli ty Hitlerjugend v esesáckejch uniformách a házeli po nás kameny.
Naštěstí trefili jednoho strážnýho, tak ten je potom umlčel, že museli přestat.
Tak jsme šli. No, ale už jsem nemohl, nemohl, nemohl, už to za náma, už to začlo.
No a ten druhej den nás položili, položili na tu rozmoklou louku, museli jsme ležet a to nás nechali hodinu.
A teďko už tam bylo z minula blbě, protože zač.. u některých se začal projevovat ten skvrnitej tyfus, už začal a to.
No a nějakej inženýr Janeček z Plzně, ze Zbrojovky, ten měl horečku, dva ho vedli a to..
A on mermomocí chtěl si nabrat, nějakou plechovku někde našel, takovou špinavou vodu z toho, z tý strouhy.
A ty ho nesli a furt a on furt.. A ten esesák šel a zastřelil, zastřelil všechny tři, když jako je nastoupil.
Teď my jsme šli a teďko už jsem, jsme byli asi já nevím čtvrtý, táta pořád se mnou, a čtvrtý od konce,
Tam už to potom stříleli, ty už to nestačili.
Říkám: "Tati, musíš jít, podívej se, jsou tam dva malý bráchové doma, někdo se o ně musí starat."
"Jestli se maminka vrátí, ta je v Ravensbrücku, to nevíme, co.."
"Jestli babička to přežila v tom, v tom, v tej Malej pevnosti terezínskej, nevíme, musíš.“
On říkal: "Ne, hele, buď oba se vrátíme, nebo nikdo. To ne, já ne, to ne."
Jdem, jdem a už to s náma šlo blbě. Najednou kde se vzal, tu se vzal, ten profesor Kurský Michal.
A přišel a říkal: "No pápa, što slučílos, on balnoj?" {rus. Tatínku, co se stalo, je nemocný?}
Táta říkal: "No jo, víš, on nespal dvě noci a on je unavenej."
"No ničevo, vsě budět, podaždí, podaždí!" {rus. To nic, všechno bude, počkej, počkej}
Zmizel, najednou přišli s ním ještě, ještě tři.
Dva popadli mě, dva tátu a protáhli nás dopředu.
A zmizeli. To udělali ještě asi třikrát.
Pak před nějakou obcí dávali, dávali každýmu dvě syrový brambory. No co si se syrovým bramborem, to..
A do nás se ani ty brambory nedostaly, my jsme dostali hrst takovýho zrní.
Tam bylo všechno možný.
Tak já tam vyhledal, vyhledal pšeničný čtyry, si dal mezi zuby a žaludek mi začal dělat takhle..
Teďko jsme přišli v obci Wetterfeld, nás dali na levou stranu směr zámeček Thierlstein.
A najednou za tím, kousek za tím zámečkem nás položili na stráň zalesněnou, nahoře byl malej lom.
A pad jsem a spal jsem.
Vzbudil mě kouř.
Bylo druhej den, bylo třiadvacátýho as.. dubna, asi tři hodiny, {opravuje se} asi jedenáct hodin dopoledne.
Asi, protože jsme nevěděli, tak.
A někdo tam rozdělal oheň, jak? To ty vězňové věděli, čím rozdělat. {smích}
Kdo měl ty brambory, tak si je tam upekli.
A co byly tam stromy listnatý, co měly tu měkkou kůru, tam kam lidi došáhli, tak to bylo okousaný, ta kůra.
To je strašnej hlad.
A teďko co, tak jsme čekali, čekali a nic.
Teď už bylo slyšet rachot, že jo, už bylo slyšet i, i střelba kulometná, jo? Tak jéžišmarjá.
Najednou tam přijelo auto.
Tam byl jeden z těch čelnejch esesáků z toho tábora a řekl: "Všecko nastoupit!“
Nastoupit a teďko se to překládalo z tý němčiny do polštiny, do francouzštiny, do italštiny, do češtiny, aby..
A teďko někdo do toho křičel: "Nenastupujte, chtěj nás postřílet!“
Protože tam, jak to auto mělo, to bylo to.. takhle to vytáhli, ten kulomet, kterej šel nastavit taky jako proti letadlům.
To vytáhli a takhle to mířili na nás.
Řekli: "Lehněte si za stromy, chtějí nás postřílet!"
No nerozuměli, ještě tam běželi, tak ještě nějaký lidi zastřelili.
No ale už se blížil ten zvuk, a ty odjeli.
No a někdo najednou, tam se ukázala bílej nějakej hadr, tam začali mávat bílým hadrem, byli to Američani.
Říkali: "Vraťte se zpátky, jděte zpátky, my tam máme pro vás takovej tábor."
"Je udělanej, budete tam ubytovaný, budete tam stravovaný."
"Ale jen kdo bude v tom táboře. Kdo tam nepůjde, tak ten nemůže to stravování čekat."
"Nechoďte do lesa, nechoďte domů, protože oni v noci přepadávají vězně, zabíjejí je .."
"Převlíkají se do jejich šatů vězeňskejch, aby se zachránili, ty esesáci."
No jo, my jsme šli, a teďkon se nám nechtělo znova zase do tábora, zase za dráty.
Nás bylo pět, nebo še.. myslím pět Čechů a jeden, jeden mladej Rus.
Tak my s nima nepůjdem, zkusíme to jinam.
Když jsme přišli na ten Wetterfeld, odkaď jsme takhle dali, tam jsme se šl.., dali na druhou stranu směr na Roding.
Teď jsme přišli a tam byla, tam bylo asi pět baráčků, jmenovalo se to Piendling, samota.
Na takový zahradě byla taková, jako vilka to bylo malý, ale jako chata to bylo velký.
Tam jsme zjistili, že tam byla paní se svou matkou a se svým malým děvčátkem.
Její manžel byl důstojník na frontě a ona utekla z Berlína před bombardováním.
Tak my jsme říkali: "Podívejte se, my se tady ubytujem, dole máte kuchyň a jednu místnost."
"My budem v tej jednej místnosti dole, vy máte nahoře dvě místnosti a tu kuchyň budete, jo?"
"Nebojte se, my tady nic nebudeme dělat.“
První co jsme si, že jsme si ohřáli vodu, jsme se vykoupali, odvšivili,
Vyprali to prádlo celý, aby uschlo, abysme.. no abysme to tam nezasvinili.
No a teďko druhej den říkám: "Musíme jít sehnat nějaký to jídlo."
I když americký vojáci, co tak nám házeli ty, ty obědy a takový ty, co měli, to nám nahá.. házeli..
No ale my jsme říkali: "No dobře, abysme tu měli nějakou tu.."
Tak jsem šel já a, a nějakej.. {ruch}
No a pak jsme se rozhodli, že se podíváme po nějaký stravě další.
Tak se mnou šel nějakej Szarzec. On byl z Třince, on byl německý národnosti.
Ale byl to politickej vězeň, že jo, ale on mluvil polsky, německy, česky. {úsměv}.
Tak jsme se vydali a šli jsme do toho Rodingu.
Přicházíme do obce, stažený rolety, zavřený okno, zavřený dveře, všecko to, nikde nikdo.
Takový nám to bylo divný. Tak my jsme se vydali ještě, prostředkem silnice jsme šli
a cítíme, že něco za náma se, ohlížíme, nikoho jsme neviděli.
Přijdeme na náměstí a tam přicházejí dva páni z, s bílým hadrem na, na tyčce.
Byli z radnice a oni mysleli, že jsme, že jsme od Američanů nebo co.
Jsme říkali: "No my jsme osvobozený." A todleto.
Tak jsem říkal: "No ale musíte počítat s tím, že budou potřebovat další lidi stravu, jsme tady jen.."
Řekl jsem, že nás tady bylo mnohem víc než jako to..
A oni nás do restaurace a že na oběd. Jsme řekli: "Ne, to my nemůžem."
To, protože, věřte, že když některý lidi třeba nedali si pozor
a hned snědli mastný a todleto, tak umírali v křečích potom, protože to, to nešlo.
Tak my jsme řekli, že bysme chtěli nějakej chleba, nějakej margarín, třeba vajíčka, když nám dají.
Tak oni nám dali těch bochníků do takovýho pytle a tam jsme si to rozdělili.
Jsme to vzali, no a došli jsme, tak jsme tady dali tej paní a pro tu holčičku, že jo.
A já jsem maloval obrázky, vykládal jsem jí pohádky.
Prostě jsme koukali tak s těma lidma jako to ..
A {odkašlal si} teďkon jeden den mi hodil jeden černoch, voják, mi hodil bednu pomerančů.
A teďko za tou paní, která tam byla, chodil nějakej, nějakej francouzskej..
Tam byl jako na práci, že jo, u sedláka, a on přinesl, měl kapry. Takový velký.
Tak jsme mu dali čtvrt bedny pomerančů za jednoho velkýho kapra.
Toho jsme mohli.. táta udělal kapra, to jsme mohli jíst dobře.
A teďkon sedmýho, sedmýho večer jsme chyti.. zachy.. jsme chytili, protože my jsme si hned půjčili od ní rádio, volání Prahy o pomoc.
Tak já jsem honem napsal pro každýho česko-německy, že je ten a ten, že je osvobozenej politickej vězeň z koncentračního tábora Flossenbürg.
A že žádáme instituce, organizace, aby byly nápomocný při jeho návratu do vlasti.
Tak jsme na to potřebovali razítka.
Jsem říkal, no v tom Weterfeldu zabrali starostu s radnicí Poláci.
A když z těch pomerančů, tak jim dáme, tak jim dáme půl bedny těch pomerančů,
tý čtvrt bedny zůstane pro nás a donesem jim to tam a oni mi tam ty razítka dají.
No jo, ale ono se smělo chodit mezi šestou a šestou a po šestej, musel jsem to dopsat, už bylo šest hodin a něco, když jsem to dokončil.
A to potom se střílelo bez vyzvání.
Tak šel se mnou zase tenhleten z toho, z toho Třince.
My jsme se plížili po mezích, došli jsme k Polákům, ty nám tam dali razítka, co měli všechny možný, za ty pome..
Mezitím táta pekl bramborový placky. Udělal nám tam ..
On tam našel nějakej takovej pytlík, takovej jako bejvaly ty bílý pytlíky na, od soli nebo od čeho, já nevím, nebo od čeho to bylo.
A potom do zvláštního udělal, udělal i s tukem a to směl každej maximálně jeden denně, abysme to vydrželi.
A to bylo do rána.
CM: Můžeme dát přestávku teď.
MV: Jo, dobře.