MV: No a osmého ráno {tzn. 8.5.1945} jsme vyrazili na cestu.
No šli jsme, šli, a teď přišly mosty přes řeku.
A přes most se smělo chodit jenom dvě hodiny denně.
A já nevím, jestli od desíti do jedenácti snad.
A od dvou do tří, nevím, prostě hodinu dopoledne, hodinu odpoledne.
A to hlídali americký vojáci.
Jsme přišli, ukazovali jsme to, tak někdy nás pustili.
Jsme ukazovali, i když to nepřečetli, že jo, tak nás pustili.
Někdo ale řekl: "Ne, ne, ne.“
Hvízdnul na toho druhýho, ukázal mu sem, on šel tam a my jsme přešli.
Akorát jednou nás nepustil.
Ale ukázal, že dole je loď, abysme si přeplavali přes tu řeku. {smích}
No ale stejně jsme nedošli až, až na hranice.
Tak jsme tam, před hranicemi jsme tam v jednej hájovně jsme se tam ubytovali, dole.
Říkali jsme: "My vás tady zamknem v tý místnosti, ráno vás odemknem.“
Dva jsme hlídali vždycky, dva jsme byli vzhůru, protože kdyby jeden zaspal, abysme, no..
Ráno jsme je odemkli, vyšli jsme a přešli jsme, to ..
Tam už byli bombardovaný na silnici, tam byly jámy.
A najednou vidíme první československou vlajku. To bylo ve všerubským průsmyku.
Já nevím, možná, že to mladý třeba všichni nepochopěj:
Ale my jsme běželi, my jsme tu vlajku líbali.
Protože víte, co to bylo, vrátit se domů?
V co už mnoho lidí nevěřilo, že se vrátíme.
Vrátili jsme se domů.
Ten člověk, to byl Čech, kterej tam měl hostinec a řeznictví, ale za okupace to nesměl dělat.
Tak on říkal: "Pojďte, pojďte, vytlač.. pomozte mi vytlačit tu bryčku řeznickou tady z kůlny."
"A moje dva koně mají támhle v tom statku. Pojďte se mnou, ať nám je dají.“
Zapřáhl koně, no a z kopce jsme jeli všichni.
Do kopce vezl akorát ty starší a my mladší jsme pomáhali do kopce tlačit.
A přišli jsme do Kdyně. To bylo první město.
Tam jsme jim, a oni nám to..
Na ty naše, na ty naše glejty nám to ještě napsali česky, jako revoluční národní výbor.
Chtěli nám každýmu dávat tři stovky.
My jsme říkali: "Prosím vás, co bysme s penězma dělali, my to neznáme, nic!“
"A co vám dáme?“
Říkám: "Víte co, třeba chleba s máslem a, a, a krajáč mlíka anebo vajíčko, to by nám udělalo..“
No ale museli jsme pěšky, protože ono nic nejezdilo vůbec.
Tak jsme šli a první jsme došli do, do Klatov, do pivovaru.
Tam nás, nás poslali do pivovaru, tam že se ubytujem.
Řekli: "Že jste nepřišli dřív, my měli bramboračku."
"Ale ještě tam trochu je, aspoň pro ty starší tady bude. A co vám ostatním?“
Jsme řekli: "No tak třeba chleba s máslem a mlíko, vajíčka, vajíčka.“ {smích}
Druhej den jsme ráno vyrazili a došli jsme do Horažďovic.
A tam nám řekli, že v Horažďovicích se tam setkají armády, obě dvě, že tam přijdou.
A, a měli to.. prostě hned se to rozkřiklo: "Tady jdou vězňové!“
Tam lidi přišli a chtěli, abych mluvil. {smích}
A teďko, teďko, eh tak ten Rus zůstal hned tam.
Protože čekal, že přijedou ty, takže hned s nima půjde.
No a teďko některý zase řekli: "No tak my pojedem na Plzeň.“
Zase k nám se připojily nějaký dvě paní, který utekly z Prahy před bombardováním.
Jsme říkali: "No ježíšmarjá, to my tady, my půjdeme dál.“
Oni řekly: "Počkej, počkej, sem mají přijet ze Strakonic se zbožím a zase, to oni vás svezou.“
Tak jsme naložili na náklaďák, odjeli jsme do Strakonic.
Tam nás ubytovali nějaký, v nějakým takovým rekreačním zařízení někde prostě, ve skladišti jsme tam přespali. {smích}
Ráno jsem šel, tak jsem šel za starostou.
A to jsem se dověděl, že ten se vrátil před dvěma dny z Buchenwaldu.
Jsem říkal: "Hele, my potřebujem.. dej nám auto, ať nás sveze."
"My potřebujem na ten Tábor se dostat.“
On říkal: "To je těžký!“
Říkám: "Hele, ty už jsi doma, viď, tak nic.“ {smích}
Tak on říkal: "Jak bych si to, jak bych si to obhájil?“
Říkám: "Jak by sis to obhájil, řekneš, že vezeš poštu do Písku a do Tábora."
"A že vezmeš pro Strakonice poštu z Tábora a z Písku a bude to.“
No tak jo. Tak jsme se tam naložili do toho, do toho auta, jeli.
No jo, ale ten velkej most, ten v Písku, byl ucpanej, protože utíkali, utíkali eh Němci k Američanům, jo?
A tak se šlo na ten dolů, ten, co je teďko přenesenej sem blízko k Táboru.
Tam jsme přešli. No a teďko ale už nešlo po silnicích jezdit, to bylo ucpaný.
Tak na vedlejší silnici. A najednou jedeme, jedeme a dostali jsme se do lesa.
A ten říkal: "Já už dál nejedu, to už není možný, tady, to, to nepůjde.“
Tak jsme vystoupili, no a jsme nevěděli, kde, kde to jsme.
Bylo to tady kousíček, kousíček u Tábora, už u vesnice.
No jdeme, vystoupíme, vystoupíme z lesa.
A najednou proti nám nějakej seržant od ruský armády.
Usmyslel si, že jsme Germánci, jsme Germánci {z rus. Němci}, že nás zastřelí.
A teď my jsme mu vysvětlovali, tak on si usmyslel, že akorát já..
A teď si mě tam šikoval, že bude to.
Využily toho ty dvě ženy, který oni tolik nehlídali, utekly.
A najednou se hnal kapitán, s ním dva.
Tak přišel, zastavil se, přišel, popadl ho, urval nu nárameníky, sebral mu samopal.
Zmlátili ho, ty dva ho hned odvedli a ten kapitán přišel.
Říkal.. šáhl do holínek, vytáhl kus novin,
utrh a říkal: "No što sdělaješ, davaj pokurim.“ {z rus. Co naděláš, zakouříme si.}
Dal do toho machorku, zabalil, každýmu ubalil cigaretu {smích}, jsme kouřili.
A teď abysme mu pomohli vytlačit německou sanitku z příkopu.
Tak jsme mu pomohli vytlačit, on, že nás sveze.
No tak se mu po chvíli podařilo to nastartovat, ujeli jsme asi dva kilometry a došel benzín.
"No što sdělaješ? Davaj, pokurim.“ {z rus. Co naděláš, zakouříme si.}
Ubalil to, no a my jsme šli, my jsme šli pěšky, pěšky domů až do Tábora.
Mezitím se to tak rozešlo, už každej jak chytil ten směr, kterým dál pokračoval.
A teďko potkáme pána.. šli jsme podle Jordánu, podle..
Protože nešli jsme, nechtěli jsme jít středem města.
On říkal: "Jéžiš, vy jste.. Tam váš syn tamhle hlídá s flintou, ten most!“
Já říkám: "Jéžišmarjá, tomu klukovi takovýmu malýmu daj flintu!“
Protože oni byli malí, když jsme, když nás sebrali. No za ty tři roky on vyrostl.
Tak jsem poznal vlastního bráchu podle tý flinty, protože takovej chlapák proti nám když jde od toho mostu.
No a přijdeme, a tak náš dům byl obsazenej.
Eh tam to měl nějakej treuhänder, tak si říkali.
No tak babička už se z toho vrátila, z tý, z toho Terezína, z tý Malý pevnosti.
A ty bráchové byli u otcovejch rodičů, to bylo na konci druhý, další ulice.
No a teďko maminka ještě doma nebyla, teď jsme přišli my.
A jsme tam byli, že se tam ubytujeme.
No to se spalo po zemi, protože to nešlo, protože ty měli takovou podkrovní místnůstku.
Přišel za mnou bratranec a říká mi: "Ty, pojď."
"My večer se scházíme támhle na hrázi u toho Zavadilskýho rybníka."
"A máme tam kytaru a zpíváme a povídáme, přijď, pojď se mnou, pojď!“
Tak já jsem šel. Sedím na chvíli a začalo se scházet.
Tam přišla jedna taková slečna, mně padla do oka, no my jsme spolu strašně dlouho..
Já jsem si ji potom vzal. {smích} Tak to byl můj první dárek po osvobození. {důrazně}
IV: Na hrázi. {smích} 0 --> MV: Na hrá.. Eh a otec potom říkal, poněvadž jsme čekali na maminku, neměli jsme zprávu a..
Tenkrát rozhlas hlásil vždycky: "Jdou tydle a tydlety se vracejí.“
A najednou hlásili taky mezitím maminku, že se vrací.
Tak my na nádraží, byli jsme tam asi od sedmi hodin večer.
Ona přišla druhej den dopoledne v jedenáct hodin, my na ni čekali na tom nádraží.
Protože otec říkal: "Bez maminky to není domov, to není to.“
Neměl chuť vůbec něco v tom opravovat, protože mezitím nám ten barák zase dali.
A otec říká: "Hele, ty se přihlašujou, válečný škody."
"My je přihlásíme, ale vrátili jsme se všichni, tak se jich vzdáme."
"Když je přihlásíme, na základě toho stát si dělá reparace a tak se to..“
No, stejně stát ty reparace neměl, my se toho vzdali.
A tím pádem si ten barák musel koupit ještě jednou.
A všechen ten nábytek a všechno, co v tom bylo.
To jsme to ještě potom léta, léta spláceli.
No a já jsem teda..
Protože mě sebrali v septimě, tak jsem honem ještě dodělal takovej, takovou tu, jako ten septimán, zase za oktávu takovej takovej kurz.
Bylo nás tam asi deset, který jsme to dodělávali.
Ale fajn bylo, že třeba tam přišli, byli kantoři, který mě nikdy neučili.
Učili třeba na reálce nebo jinde, to..
A říkali: "Podívej, ještě večer jestli chceš, tak mi ti ještě dáme to."
"Aby si, aby nikdo neřekl, žes to dostal zadarmo, že si byl za války zavřenej.“
Víte, to, to byla ten dobrej vztah těch kantorů, jo?
Tak jsem udělal tu maturitu, přihlásil jsem se na vysokou školu do Prahy.
Začal jsem študovat práva, měl jsem po první státnici, nebo že to.
Mezitím jsem se připravoval na druhou. Eh už jsem..
Eh při tom jsem, protože práva vyštudovat, že jo, no to jsem udělal tajemníka sociálního a právního oddělení ve Svazu politickejch vězňů.
No a přišel únor '48..
A protože otec měl krámek na předměstí {smích} v Táboře, byli jsme osvobozeni od Američanů
já musel vysokou školu opustit, nesměl jsem ji dokončit.
No ale potom se začal dávat dohromady ten Svaz protifašistickejch bojovníků, všecko dohromady.
Musel jsem odejít i tam z toho, ale musel jsem..
Oni to udělali tak, ne že by mě hned vyhodili, ale povolali mě na vojnu.
Tak jsem šel na vojnu a nastoupil jsem do Šumperka.
A tam byl velitelem pluku plukovník, kterej byl za první světový války legionář.
Za druhý světový války byl v odboji a taky politickej vězeň.
A teďko jsme prvního října, jsme nastoupili, že jo.
Mezitím už přišel šestej, že byl, byl Den armády, slavnostní nástup, vyznamenání in natura.
Jsem mezitím už za ty dva roky měl nějaký ty, tak jsem si to připnul.
Ten, ten, ten velitel prohlížel, zůstal koukat na to.
Potom bylo: "Pohov, volno!“
A teď on na mě dělá takhle a to byly zrovna nový řády za Čepičky {tzn. Alexej Čepička, komunistického ministra obrany}.
A ten velitel roty, to byl takovej dobrej táta roty, jak se říkalo.
Říkal: "Hele, on ještě si nepamatuje ty nový řády, jdi!"
Tak jsem se mu zahlásil a on mě vzal a říkal:
"A bráško, a kdes byl zavřenej, a co a jak a ty budeš potřebovat..“ No, prostě.
A tak si mě potom.. protože v padesátým roce tátu zavřeli znova, protože měl ten krámek na předměstí. {úsměv}
Eh potom byl v Jáchymově {tzn. tábor nucených prací pro politické vězně za komunismu}.
No a teď si mě, tak si mě podávali odbojáři, pokud byli důstojníci na vojně,
aby si mě předali a abych, abych nešel, tenkrát se ještě neříkalo k černejm baronům, tenkrát říkali k pétépákům {tzn. PTP, Pomocné technické prapory}.
No a najednou potom říkali: "Člověče, my už nemáme, kam tě.. "
"My nemáme, kam tě teď dát. Je to u útvaru blbý."
"Ale počkej, vždyť ty píšeš, dáme tě do nějakýho kurzu a my tě přihlásíme buď do těch novin vojenských, nebo to.“
A poslali mě a pak říkali: "Hele, v armádním rozhlase je dobrá parta."
Je tam i Karel Kyncl, je tam Vít Holubec a tydlety. Tak jsem se dostal se do armádního rozhlasu.
Pak tam přišel Karel Šiktanc, který byl můj kamarád, že jo.
Eh byl tam Harry Macourek.
Jenže já to měl takový, já jsem . {odkašlal si}
Když jsem se narodil, tak byl, tehdy byly v kalendáři vždycky dvě jména.
Jedno bylo, já nevím, katolickýho, jedno bylo československýho {tzn. vyznání}.
Eh a moje prababička teď říkala: "První dítě musí dostat jméno, kdy se narodilo.“
A tam bylo nějakej, já nevím, Erazím anebo co a druhý jméno tam bylo Milouš.
Tak babička mi dali to Milouš, s tím „u“.
Jen mě ohlásili poprvé "Milouš" v tom.. tak Čepička mi to už zakázal.
Tak jsem se od tý doby musel jmenovat Miloš.
A proto taky, co píšu, tak pod tím jsem Miloš, protože jsem od toho Svazu novinářů.
A Macourek se nesměl, ten hudební skladatel, nesměl jmenovat Harry, ale musel se jmenovat Karel Macourek. Takhle to bylo {smích}
No a byl jsem v tom armádním rozhlase, celkem byla opravdu dobrá parta.
Eh tam jsme.. Tam byli potom Jirka Šebánek, Jirka Procházka a takový, Pepík Valchář, no dobrá parta.
No a najednou přišel za mnou profesor Kovářík, kterej byl, mě učil tu latinu.
V tý době byl v rozhlase a říkal: "Ty, já jsem byl teďko jmenovanej vedoucím vysílání pro děti v televizi."
"Pojď mi tam založit vysílání pro mládež!“
Říkám: "No dobře, jestli to, to.."
Tak, protože já jsem mezitím už kreslil pro, pro televizi.
No a.. Tak jsem tam, tak mě tam nakonec dali, i když to nebylo tak jednoduchý.
Přišel, teď bylo, jsem měl před prvním vysíláním, jsem vymyslel tu „Zvědavou kameru“ a takový ty..
A první režíroval Vladimír Čech, ten barrandovskej.
Miloš Nedbal v tom byl, Miloš Vavruška, samý Milošové. {smích}
A, a teďko měl jsem asi dvacet minut před prvním pořadem, byl jsem volanej na kádrovku.
A tam kádrovačka a nějaký funkcionáři a ona mi říká:
"Soudruhu, já jsem četla, že nejlepší synové národa zahynuli v koncentračních táborech."
"Řekni nám, jaké výhody si měl od Němců a za to, že si se vrátil?“
Já říkám: "Vážená soudružko, stejný výhody, jako soudruh prezident Zápotocký."
"Jako tajemníci ústředního výboru Novotný a Dolanský, jako ministr Čepička.“
Říká: "No jo, ale soudruh Zápotocký a Dolanský byli osvobozeni sovětskou armádou, tebe osvobodili Američani."
"Co po tobě chtěli Američani, když tě osvobodili?"
"Proč si se nenechal osvobodit sovětskou armádou a nechal se osvobodit od Američanů?"
Já jsem říkal: "Soudružko, měli jste ve škole takovej barevnej obrázek, strakatej, říkalo se tomu mapa?"
"Nahoře sever, dole jih, napravo východ, nalevo západ."
"Když se podíváš, kde byl koncentrační tábor, kde jsem byl já.."
"A kde byl Zápotocký s Dolanským, když těch koncentračních táborů byly stovky, to nebyl jenom jeden.“ {smích}
Tak se.. a v tom se vrátil Čech a říkal: "Vykašli se na krávu!" {šeptem}
"Soudružko, my musíme už točit, už.." A odved mě pryč.
Tak to šlo se mnou tak všelijak, vždycky jsem to..
Taky jsem, znova mě zase volali na vojnu a to.
No a až potom, když přišel Pelikán jako, jako ředitel, tak jako tam bylo dobrý.
No a mezi tím jsem měl pár těch pořadů, za který jsem byl zase proháněnej.
Protože jsme dělali tu „Zvědavou kameru“, že jo. To bylo, to bylo takový..
No ale potom Pelikán mě jmenoval..
Protože jsem tam ještě vymyslel vysílání pro školy, podle těch, vybíral jsem podle toho francouzskýho vzoru.
A ne čistě, ještě jsem do toho přidal, co jsem zjistil tak ve Švédsku a ve Švýcarsku.
No a tak mě jmenoval šéfredaktorem pořadů pro děti, mládež a školy. Tak jsem dělal to.
Eh přinesl, nosil jsem z festivalů spoustu cen, ocenění.
Zvali mě, jsem přednášel v koncepci našich pořadů pro skandinávský televize ve Stockholmu.
Eh Eurovize mě pozvala na, na, v Benátkách, když měli to Europremio.
Tak jako jsou ty naše TýTý, tak to bylo pro všecky státy západních televizí, to.
Tak jsem tam.. dali téma "Mládež, morálka a televize“.
Tak jsem tam měl tudletu přednášku. No prostě..
Eh přednášel jsem v Irsku, jsem přednášel zase o, o publicistickejch pořadech pro mladší ty.
A bylo to takový, bylo to takový dobrý a strašně fajn.
A na to, na to Irsko {úsměv}, na to vzpomínám.
To jsem měl, něco byl.. bylo nějak v květnu, bylo, bylo v Mnichově.
Tam byl ta, to byl tehdy jedinej festival, to byl festival Unesca pro děti a mládež.
A tam už jsem, když mi, tam měl připravit vízum, tak mi ho připravili pro to, pro to Irsko.
Ale tam jsem tam měl jenom příslib.
Protože jsem si říkal, možná, že dostaneš to vízum, že ti to daj v Londýně, jestli budou zadobře.
Nebo ti to daj až potom, až po tom tom. No dobře.
Tak jsem říkal.. no jo, já tu angličtinu jsem neměl.
Tak jsem si koupil, tak to "Anglicky snadno a rychle“.
Říkal jsem o dovolenej se to tady na chatě naučím.
Jenže rostly houby, braly ryby, že jo {smích}, tak jsem to se moc nenaučil.
Tak ještě v letadle si to listuju.
Tam vedle mě seděli chlapi, říkali: "Jé, vy taky anglicky to?"
A a teď byl to An.. na mě začal mluvit anglicky, že tady testuje nějaký auta, testoval to.
Jak to začalo, tak, tak, s takovejma zádrhelema jsme se rozmluvili.
No a teď už jsme zastavili v Londýně.
On slyšel, že máme přejít na stanoviště to a to s autobusem tím a tím.
Byli jsme na letišti, todle to.
Tak jsem tam přišel a teď jsem potřeboval to prodloužit.
Jo, jenže to nejde, to udělaj až, až tam, až v Irsku.
Najednou tam přišla paní doktora Simmeringová, to byla z Mnichova, z tý..
Já jsem říkal: "Paní doktorko, to je výborný, že jste tady, protože já s angličtinou.."
A ona říká: "Nepovídejte.“ Protože oni mysleli, že um.., že mluvím všema jazykama.
A tak se chvíli bavíme a říkám:
"Jé, teďko hlásili něco, vy jste si někde nechala, zapomněla nějaký doklady u nějaký přepážky.“
Ona odešla, přišla: "Neříkejte mi, že nemluvíte anglicky!“ {smích}
To teďko, teďko najednou přišli Švédové, přišli Švýcaři, přijeli, jak ty letadla přiletěly.
Tak nás nasedli do toho, do toho letadla, letěli jsme do toho, do Irska do Dublinu.
A protože hlásili: "Všichni, co jedou na ten, na, na tu televizi, tak budou vycházet předním vchodem."
A tam už hrála muzika, vítali nás.
Já tam byl a neměl jsem vízum. Tak jsem se tam dostal.
A teďko první začalo takovým večerním setkáním, že jo, tak, takový oslavy.
Ale tu šéfku dětskýho vysílání z Irska jsem neznal.
Protože kde byli Angličani, nechodili Irové, kde byli Irové, nechodili Angličani. {smích}
No ale to už přichází a ona nám představuje pána, kterej je vedle ní, říká:
"To je můj manžel, my jsme spolu měsíc svoji."
"A promiňte mu, že nemluví dobře anglicky, on je Polák, on je Polák.“
Říkám: "Świętnie, może mówić po polski.“ {z pol. Skvěle, může mluvit polsky.}
"Boże, pan je.." – "Nie, tylko mówię." {A, vy jste… – Ne, jenom polsky mluvím.}
Teď jsme se popadli, my jsme zčinili celýho Johnyho Walkera spolu.
Teďko já nebyl zvyklej ještě jako teďko.
Jsme odcházeli do hotelu, protože jsme bydleli ve dvou různejch hotelech.
A teďka jsem říkal: "Ježiš, já bych si dal kafe."
"Jo tak to je výborný, u vás to je celej, celou noc je tam ta restaurace."
No dobře. Tak jsem tam přišel.
Teďko přišel ten vrchní, tak já řikám: "Coffee, please."
A on říká: "Irish coffee?" Já jsem říkal: "No jasně. Yes, irish coffee."
A nevím, co mě to napadlo, že je to jako budapešťská dupla,
do takovýdleho hrnku že daj takhle málo, říkám: „Dvojitý.“
Všichni se na mě dívali.
Teď já jsem přišel, jsem se toho hned napil, abych to spláchnul po sobě,
říkám: "Ježišmarjá, on je v tom alkohol!“
Ať jsem pak přišel, kam jsem chtěl, na to, všude říkali: "Pane Volf, nechcete irskou kávu?“ {smích}
Všude mi to nabízeli, takže já měl i takovýhle historky.
No a v tej televizi jsem jako byl, říkám, měl jsem těch, z festivalů těch cen hodně.
No a potom přišel pan doktor Zelenka, že jo, to bylo.. a napřed mě dal..
Protože se na mý, na mý místo tam taková skupina dala.
A pan režisér Ludvík Ráža, kterej byl, kterej byl v, v takový nějaký prověrkový komisi nebo co to bylo.
A pan doktor Polka zvenku jim pomáhal, pan Větrovec, tak mě označili jako že nevhodnýho pro to.
No a Zelenka mě napřed dal k dispozici.
A řekl, že jestli si mě někdo vezme, některej šéfredaktor, takže tam půjdu,
mimo ty směrnice, mimo ty počty, ale že ten nebude dostávat čtvrtletní prémie.
A našli se dva: Vladimír Dvořák a Franta Marvan, kterej dělal, kterej dělal reklamu.
Já jsem Vladimíru Dvořákovi říkal: "Vladimíre, víš, že bych šel rád k tobě, to víš."
"Máte dobrou partu, ale hele, já bych ti nechtěl ublížit."
"Protože bude nějaký parády, a oni budou chtít, abych něco udělal k tomu."
"Já to odmítnu, já to dělat nebudu a oni, ještě bys to odnesl ty.“
Tak jsem šel k tomu Marvanovi. Ja jsem..
No a Eda Hoffman, kterej dělal toho pana Vajíčko {tzn. postavičku, která uváděla reklamní blok}, že jo, a to, tak ten řekl, abych to dělal.
Tak jsem dělal ještě tydlety věci k tomu. A tam celkem taková dobrá, dobrá parta.
No a potom mě, potom mě zavolali v prosinci '69 a že musím opustit to.
Že mám ještě tejden nebo, nebo, nebo deset dní jako dovolenou ještě.
A pak že musím bejt zaměstnanej, jinak že by to byla sabotáž, že bych nepracoval.
No a mě nikde nechtěli vzít. Už bylo na jednatřicátým místě ..
Ani nechtěli mě vzít ani k lopatě v Inženýrskejch průmyslovejch stavbách, že bych, že si se mnou nezasviněj kádrovej stav.
Tak potom jsem potkal jednoho, jehož tatínek byl, on byl jako funkcionář nějakej.
A tatínek byl v Mauthausenu, a protože on věděl, on, že jsem byl taky zavřenej, potkám ho.
A on říká: "Jak se máš, pardále?" {zvesela}
Já říkám: "Prosím tě, vy mi dejte pokoj!"
"Na kterej straně barikády stojíš?"
Já jsem říkal: "Heleďte, trhni si nohou, takovýhle fráze.." – "No co je?"
Já jsem říkal: "No takhle, mě by vzali za čtrnáct set hrubýho dělat hasiče támhle v obchodní organizaci a to."
On říkal: "Hele, tady se bavit nebudeme, přijď na městskej výbor KSČ {tzn. Komunistické strany Československa}, zejtra.“
Říkám: "Kde to je?“
Teď mi to vysvětlil, kde to je.
Šel jsem, a jestli mám legitimaci. Já jsem říkal: "No to nemám."
Tak oni zavolali jeho, on říkal: "Počkej, on je tady teďko odjíždí tajemník ústředního výboru Bulharska."
"A tak se s ním loučíme." Musím čekat, to.Tak dobře.
Tak on přišel a přišel takovej dědula a říká: "Volals mě, soudruhu?"
Říká: "Hele, tadydle sežeň, sežeň tři, který se za něj zaručej."
"On byl předválečnej člen strany, aby se dostal.“
Ten si vzal si ode mě telefon, já jsem říkal: "Jéje."
Druhej den ráno mi volá ředitel Pramenu, že se mám dostavit do práce a byl jsem tam.
A mě bylo dobře.
Já jsem třeba ráno jel do eh, na Žižkov, že jo.
To byly mlíkárny, pečivárny, že jo, tam byly ty babky takový s proříznutou klapačkou.
No plnej krám lidí, mlíko bylo ještě v lahvích skleněnejch, že jo, to.
Tak tam já jsem říkal: "Matko, tady mám tu průkazku."
Jsem jí dal ty prázdný lahve do toho.. za chvíli tam prázdný a říkám:
"A kde máte, kde máte plyn, kde máte, kde máte tohleto?"
Prohlídl, udělal zápis a šel jsem dál.
Přijel jsem tam podruhý a ona říkala: "Počkej mladej."
"Támhle budeš mít teplý mlíko, to, ti přinesu dva loupáčky a to."
Oni se ptaly kluků těch z údržby, co jsem zač.
A mě takhle, takhle, takhle jsem, mě bylo mezi těma, mezi těma lidma dobře.
No a pak jsem měl havárku, tramvaj do auta a to.
Manželka to ještě jela se mnou z práce.
No a byl jsem v nemocnici, odvezli hned na Vinohrady.
Eh manželka, z operačního sálu a tam doktor, kterej mě přijal, říkal tomu šéfovi:
"Hele, to nemá cenu, to je konec.“
Ona říkala: "Ježišmarjá, je to můj manžel, zachraňte mi ho!“
A ty mě tam dali doktoři výborně dohromady, pomohli mi.
Víte, já si vážím všech dobrejch lidí, s kterejma jsem se, s kterejma jsem se setkal.
Nejradši vzpomínám na tydlety, na tydlety věci. Víte, i na ten lágr.
Já jsem se v tom lágru, já říkám já jsem dělal maturitu tam.
Já jsem se sešel s tolika zajímavejma lidma a nejen s Čechama, i s dalších, dalších národností.
Teďko když byla třeba ty, zátopy {tzn. povodně v roce 2003} a oni věděli, kde tam v tej Praze bydlím, že bydlím tam blízko, blízko tý řeky,
volali mi z památníku flossenbürskýho: "Potřebuješ něco? My přijedem!"
Volali mi, doktor Jack Terry, to je ten ze Spojených států: "Potřebuješ něco?"
Eh Henri Margraff z Francie: "Potřebuješ? My ti pomůžem!"
Eh teďko Dekeyser z Belgie, z Polska. Víte, to je, a ten Smuss z Izraele.
To je přátelství napříč zeměkoulí, to je to dobrý, co tady vzniklo.
Já si toho nesmírně vážím {důrazně} a to člověka drží.
A já řikám, a tomu jsem strašně povinnej.
Todle tady chodím na ty besedy, jo, víte?
Já vzpomínám, bylo to v polovině června, toho pětačtyrycátýho roku, bylo zaplněný to táborský náměstí do posledního místečka.
Všichni přišli, Táborští, přišli přivítat prezidenta Beneše, kterej se vrátil z exilu.
A on jezdil sem do Sezimova Ústí, že jo, do tý vily.
A skupina nás politickejch vězňů stála vedle tribuny při Žižkově pomníku tam.
A prezident přišel a se všema se pozdravil, každýmu podal ruku.
A řekl nám: „Buďte svědomím národa.“
Já jsem si to vysvětlil tak, že to je naše povinnost, že jsme..
Že je to naší odpovědnost k tím kamarádům, který položili svoje životy za tu demokracii a za tu svobodu.
Ale že je to velká odpovědnost k mladej generaci, kterej musím vysvětlit, kde jsou ty příčiny, který vedly k těm válečnejm hrůzám.
Že musím vysvětlit kde, kdo a kdy to začal.
Ne kvůli nějakej pomstě, ale kvůli tomu, aby ty mladý mohli hlídat to, aby se to už neopakovalo.
No a tak to je ten můj život, no.
IV: No takže mockrát děkujem a já bych se teda zase vrátila zpátky do toho vašeho vyprávění s několika otázkami.
Vy jste se zmiňoval o tom, že vlastně než jste se, začal působit v tom odboji, takže se vlastně ptali vašich rodičů, jestli oni s tím souhlasí, nebo ne.
Probírali jste, vy jste doma třeba tu politickou, politický otázky nebo bavili jste se o tom?
MV: Ne, my jsme to nějak zvlášť neprobírali. Víte, to byla, my jsme byli v tomhletom vychovaný.
My jsme tímhletím, my jsme tímhletím, tímhletím žili.
Eh víte, můj otec byl strašně přísnej, nejen na nás, ale i na sebe.
A to, co nás naučil, naučil nás dělat, naučil nás..
Ale protože on věděl, on věděl, jak to mám ve škole, on věděl, co je. {odkašlal si}
Já jsem byl v první třídě a hned sedmýho března, ten první rok, když jsem byl v první třídě,
mě vybral pan učitel Liška, abych na besídce ve škole recitoval:
"V Praze na Hradčanech, tam pan prezident bývá, na celou se Prahu z okénečka dívá.
Dívá, usmívá se, když se dobře máme, a zesmutní vždycky, když si naříkáme.
V Praze na Hradčanech, tam sluníčko hřeje.
Ne, to není slunko, Tatíček se směje."
Víte, to byla ta výchova, vůbec k tomudletomu, k tomudletomu a.. tak to bylo jasný.
Víte, otec byl z rodiny z deseti dětí.
Jeho otec byl strážným, jak se říkalo, na vechtru, na dráze tady mezi Chotovinami a Táborem uprostřed lesa.
Maminčin otec, ten byl, ten byl eh topičem na dráze.
A babičky moje, ty matky, obou rodičů, ty byly v tabákovej továrně v Táboře.
To bylo, víte, a tam na tom Blanickým předměstí, to bylo vždycky tak:
Ten mužskej byl na dráze, ať dělal lampáře, nebo strojvedoucího.
Ty ženský všecky chodily do, do tý tabákový továrny v Táboře. Takový to bylo.
Víte, já vzpomínám, večer v létě lidi si vzali židle před dům.
A seděli, bavili se a teďko viděli tamhle, tak vzali ty židle, donesli to tam.
A za chvíli byla skupina lidí a ty lidi si povídali, vyměňovali názory..
Byla to, bylo to strašně fajn.
Víte, to mi schází dneska. Dneska si lidi strašně závidějí.
Tenkrát já nevím, co si měli závidět.
Ale já jsem žil v tom.. mít lidi rád a s lidma si porozumět a s lidma se dohodnout.
A tak to bylo všecko dobrý.
Já jsem třeba toho, toho tajemníka Knotka, kterej po mě šel,
toho jsem znal, toho jsem znal jako, jsem si ho vážil jako kamaráda mýho táty a..
A třeba když jsem tam mluvil o tom, o tom školním inspektorovi Vondráškovi, kterej byl, kterej byl se mnou potom taky v tom Flossenbürgu.
Ten byl zatčenej už v roce '40. My jsme mu říkali..
Eh tobyli dva, který, kterým jsme zdrobňovali jejich jména.
Ten se jmenoval Emanuel, tak to byl Emánek.
Protože hrál v táborovým orchestru na basu.
A druhej byl Pepíček Pražák, taky byl Pepíček.
Ten hrál v táborovým tom na, na violoncello. A ten byl potom, hrál v symfoňáku rozhlasovým v Praze.
No a ten třeba, ten eh Emánek, ten měl tady tři dcery v Táboře a manželku. Znal jsem je.
A on vždycky večer, když jsme se mohli třeba v neděli chvilku sejít na tom apelplace, tak jsme si řekli..
On vzpomínal na ten Tábor, všecko bylo v pořádku.
A pak když se dověděl, jak to, že se nikdo z nás nesmí dostat živej do rukou osvobozenecký armády,
tak prostě propadl stesku a to, přestal se prohlížet.
To jsme museli denně prohlížet šaty, aby tam nebyla veš, protože to byl skvr.. {-nitý tyfus}.
A zemřel necelý dva měsíce před osvobozením tábora na skvrnitej týfus.
Víte, vzpomínám na tydlety lidi strašně, strašně rád vzpomínám na ty kamarády. {dojatě}
Bohužel odcházejí.
Za letošní rok, teďko když jsme poslali pozvánky, zase dalších pět odešlo.
A to ještě jestli ty další jsou všichni živí, nevíme, protože někdo třeba taky ty dopisy nevrátí.
No ale říkám pokud, pokud jsme tady, tak musíme.
Podívejte se, teďko v tom, v tom Flossenbürgu se dává dohromady, to bude obrovský muzeum, to..
Teď jsme schvalovali tu náplň toho všeho, co tam má bejt, který všecky věci budou v tom ..
Nevím, jestli tady to, nemám to po ruce.
Eh to bude, to bude moc hezký, moc perfektní.
Kde budou využitý nejen, že tam budou ty dokumenty, bude to i filmový dokumenty, i filmový vyprávění.
Budou tam i na stěnách při těch schodištích dole, aby bylo využitý každý plochy,
budou tam i z různejch národů lidi,
jejich pohledy dneska [tzn. fotografie], jejich pohledy před zatčením nebo po zatčení, po osvobození.
Ty, který už zemřeli, anebo který ještě žijou. Tak todleto.
Z Čechů určitě víme, že tam bude ten Miloš Kučera, kterej zachránil toho Jacka Terryho,
jak ho před tím transportem ukrejval v kanále mezi kuchyní a prádelnou.
Bude tam jistě Emil Lešák, kterej jako první, protože byl osvobozenej v táboře tam,
kterej dal eh telefonem zprávu z nějaký tý kanceláře SS:
"Právě přijíždějí Američani, je tolik a tolik hodin, Flossenbürg je osvobozenej."
To je to, to, tím začínají vždycky každý naše setkání výroční, který je.
Takže teď to bude určitě, takže to budou i ty kamarádi tam, no.